Obsah:
Slovo úvodem	2
Střepy jednoho života	3
Rodiště	5
Činnost "protistátní" a co potom následovalo	12
Požár ve Slepém dole	35
Tmavý důl	36
Světlé myšlenky z Tmavého dolu	46
Rybníky	53
Opět v duchovní správě	60
Další štace - Velká Bystřice	62
Cesta do hor	67
Strašidla a jiné potvořiny	69
Dopravní stavby	76
Dvojí plivnutí do tváře	78
Posudky	81
Přednášky	86
Promluvy a řeči	91
H U D B A	136
Obnovy kaplí a kostelů	140
K u r z y	153
Dopis mladému hochovi	159
Smysl utrpení	171
Vnitřní pokoj	175
Pohled do zrcadla	178
C e s t y	186
Ideály se vždy nerodí	194
Z á v ě r	200

Slovo úvodem
 Celá přítomná desetiletí si jakýmsi lehčím způsobem hledíme ukolébat do svého života klid. Často nám ale připomíná již jenom lehké posezení pod smuteční vrbou na hřbitově. Toužíme mít ticho, neradi se vzrušujeme a proto nechceme ani dovolovat, aby kdokoliv cizí nám narušoval naši klidnou hladinu soukromí. Někomu se to podařilo, že celý život odzrcadloval jen klidnou hladinu. Nikde nenajdeme šablonu, která by mohla odpovídat požadavkům dvou jedinců. Tím méně, abychom hledali model, který by vyhovoval všem i našim vzdáleným bratřím.
 Kdo pozorně četl jenom běh života pozná, že není v žádné své formě napodobitelný. A to mohu tvrdit o více než 50 letech. Do všeobecné šablony, i kdyby nás tam naši představení chtěli nějakým způsobem umístit, a to podotýkám, i kdyby to byli představitelé naší domácí církve, se nikomu z nás nechce. Protože neustále vycházím z přímého kontaktu s nejmladší generací, vyrostl onen speciální systém, který nenutí do ničeho jiného než do pouhého vědění, že život v milosti Boží je jedinou hodnotou každého člověka. Je mnoho důvodů, proč nemohou být tyto zážitky brány jenom s lehkou myslí, je lépe je přehlížet, protože mají v době tvrdou intoleranci kolaborace z minulých režimů. Ti, kdo nás obklopují, nepoznávají nutnost omluvy, tím méně ještě uznání a vůbec už není dobré vůle k nějaké osobní nápravě anebo k vyslovení díků či uznání za utrpěná příkoří.
 To nevinně radostné je odváto léty, snad i neutišenými bolestmi, které dokáží i nás obklopující mluvkové při každé příležitosti rozdírat. A to tvrdím, že mohou být na jakémkoliv inteligenčním stupni. Vycházet jen z lehčích vyprávění od táboráků nebo na kurzech, jenom z prosté chuti se podílet na jakýchkoliv zážitcích by bylo málo, co by mohlo opravňovat vznik tohoto svazku. Říkám, že by to mohl být hodně tučný svazek s ořízkou ne zlatou, ale docela bahenní. Pro informaci o pestré kráse, ale též tíže prožitků jsou přikryty lehčím tónem, který zpívá anebo doslova řve o šíři záběrů jednoho likvidovaného života. Možná, že právě tyto glosy řeknou víc než se naši mnohomluvní přátelé mohou ve svém teoretickém přístupu odvážit.
 Těžiště celého života jako by se přesunulo od solidnosti jen na povrch, od skutečného života jen k básním o něm, od prostoty ke vzpomínkám na zapomenutou parádu, která nikdy nic neměla společného se skutečným duchem Kristovým. Po tolika uplynulých desetiletích je nutné jen pozorovat tolikerou marnost nesčetného úsilí. Kolik je nutno vyhodit prázdných plechovek od tisícovek slov a traktátů, odložit je zcela na spodní základnu smetišť, protože tolik cizích lidí nedokáže pochopit, protože nikdy je nehnalo osobní sebevědomí k solidním poznatkům. Možná, že se tam častěji ozve i ona bolestná skutečnost, že je lépe představeným donášet, než leccos namáhavě snášet. Škoda, že to platí i v našem prostoru.
 Někdy se nám zdá, že je jednodušší nemít mnoho přátel, ale kdo neprožil neví, jaká je to bolest přítele ztratit, jestliže jej mám. Kolik z těchto lidí se vytratilo jenom proto, že naši svatí nebyli přistřiženi podle jejich představ. Kolikeré překonané stanovisko vyrovnané utrpením kvete právě v naší blízkosti. Není to ke chvále, že většina našich vedoucích se obklopuje pidimužíky a pochlebovači, než aby s pokorou vyslechli i pravdivou kritiku. Často jsme již tak daleko, že považujeme i celou naši, kdysi tak skvělou strukturu církve, za shluk zájmových kroužků. Většinu věcí, které s láskou podává nejstarší generace, je odmítána i našimi představenými, protože se shlédli v zástupech a odmítají poctivé úsilí na jednotlivých osobnostech.
 Vždycky jsem považoval za zrůdné ono myšlení, které každého považovalo za kverulanta, kdo si nežádal nic víc, než jenom právo na život pro sebe. Snad je to neustálá výhoda, že žádný čin ani zážitek nebereme velmi tragicky. A přitom s bolestným úsměvem musíme sledovat tolik nám nabízených receptů na svatost, na nutnou praxi duchovního života anebo na náplň dne, jestliže se přitom drží zrovna džbánu piva nebo vína. Zříc se ho, má velká většina strašný strach.
 Protože nehledám ve všem tragedii, proto ani nenalézám častý smutek. Tím, co jsem mohl prožít a projít, byla nabídnuta i podoba myšlenkám a tvrdím, že proto si snad nemůžeme rozumět s většinou živých, protože jsme asistovali u tolikerého odchodu ze života spolubratří. Jako by to poznamenalo náš život s něčím, co sousedí s věčností. Ale jsme-li skutečnými věřícími, tedy bychom vždy měli pamatovat, že každá událost má působit k našemu vzdělání, poučení i posvěcení, aby nás jednou nezalkla prázdnota místo radosti a únava nezašlápla do prachu přítomnosti.
 Podávám jenom úryvky z celého eposu života. Někomu snad některá věta něco připomene, možná i povzbudí a potěší anebo aspoň vzrušivě naštve. Některé skutečnosti jsou jen jako zápisy z matriky. Odzrcadlují některou skutečnost, prožitky jednou zažitých událostí. Snad by ani nebylo udržitelné vytisknout všechen proslovený materiál. Mnoho set kazet a zápisů vydává ale svědectví myšlenkové rozmanitosti. Nosnou myšlenkou není vždy jen úsměvná pohoda a závěrem mnohé činnosti nebyl vždy jen úspěch. Ale tvrdím neustále, že mnohem více a pravdivěji hodnotí skutečnosti opravdový prožitek než zkreslování s lecjak ozdobnými verši.
 Podávám následující texty bez ohledu jakou představu si vytvářejí jiní o jiných lidech, o událostech i o tom, čím jsme prošli. Můj pohled má tuto následující podobu. Pozorováno zpětně, je každý prožitý den plný zvratů, někdy zahlušen i mylnými řešeními, které však brány přítomny byly onou skutečnou náplní, která buď nadchla anebo zdeptala k onomu těžko napodobitelnému pohybu. Jaké to byly skutečnosti, to se pokouší nanést těchto několik stránek. Jsou to jen úryvky zcela nepravidelné, střepy životní nádoby, stále obíjené a rozbíjené a někdy se jeví už jako rozbité. Kdybychom je brali izolovaně, neznamenaly by nic, vcelku ale jsou náplní všech dní, často neuvěřitelně těžkých, jindy svědčí o prchavých okamžicích tak krásných, že se podivujeme, jak to, že si je jiní neoblíbili. Pochybuji, že tuto šíři milosti prožitého rozmanitého bohatství by mohl kdokoliv jiný prožít stejným způsobem.
 Neustále poznávám, že kříž je přizpůsoben na osobnostní ramena. Jsem si jist, že čím jsou tyto skutečnosti pravdivější, tím méně budou mít následovníků. Chci ale ve všem zdůrazňovat, a to neustále i po prožitých desetiletích, že ten, kdo dokázal v mládí spojit aktivitu čistým životem, že zůstane jedinou ozdobou církve i její nadějí.
 Z pochopitelných důvodů nesleduji přesný kalendářní postup.
 Zkusme být chvíli nezaujatě pozorní.
 Střepy jednoho života
 Někomu se povede, že může svůj život napsat jako báseň. Jiný musí bojovat neustále s různými negacemi, podrazy, šplhat nahoru anebo si zase pomáhat z různých louží života. Následující život jediného člověka ukazuje, co všechno se dá vtěsnat do několika desetiletí. Pestrý, zajímavý od samého začátku, tvrdý celým svým obsahem a nesmiřitelný ve všech kontraverzních postaveních na jakémkoliv úseku. Všimnu si následujících úseků:
- rodiště, rodina, sourozenci, časová náplň,
- obecná škola v rodišti, gymnázium - Příbor, Ostrava,
 - z toho zvláštní úsek tři roky v Salesiánském učilišti  Vítkovice,
- maturita v Ostravě (Heydrichiáda)
- Vidnava - bohosloví - profesoři, prostředí, spolužáci,  válka
- Olomouc, bezprostředně po válce,
- svěcení v roce 1947
- Vizovice, kurzy pro hochy a zatčení
- lapáky - Zlín, Uherské Hradiště, Bory, šachty na  Mostecku (Centrum, Pluto, Koh-i-nor, Nejedlý), Bory -  samotky, izolační oddělení D1, korekce, společné  ubikace,
 Mírov - košikařina, Mladá Boleslav, Kartouzy, Tmavý důl -  uran, znovu samotky sing-sing, společné,
- návrat domů
- státní rybářství
- kurzy v přírodě, pozorování
- Bílovec - čalouník
- varhaník - Bílovec, Studénka,
 - sbory, orchestr
- Fulnek - duchovní správa - r. 1967 - 1969 - pohyby ve  výchově,
- Velká Bystřice
- činnost intelektuální
- Břidličná, Štáhle
- Dopravní stavby
- Mlýn Jeseník (exerciční kurzy Vrážné)
- Orlová, Rychvald, Petřvald
- Velká Bystřice, fakulta
 Každý jednotlivý úsek je vlastně souhrn románových příloh k pobavení, k potěše i k poučení zvláště chlapecké mládeže. Jediný týden neobsahuje klidnou dobu, ani bezriziková působiště. V dětství je celý život poznamenán přísnější ale radostnou kázní v rodině. V době válečné, tzn. od 16 let pohnuté cesty za studiem do Ostravy. Válkou se vstoupilo do období plného protikladů, které se odráželo i na osobní formaci. Štěstím pro celou rodinu, tedy pro všechny sourozence v počtu 7, byla zaujatost zpěvem, hudbou a rukodělnými pracemi.
 Protože se mnoho píše, píše se o mnohém, píší velcí, malí, obstarožní, proto doufám, že se vejdeme i my do tohoto seznamu. I když mnozí vyprávějí o mnohém a to i v tom případě, že mnoho nezažili, proto chci vyprávět o tom, co jsem skutečně prožil, přežil anebo dokázal přejít bez povšimnutí.
 To, že jsme doslova v přítomném čase zavaleni různou četbou, je zaviněno oním hladem, který nás sužoval více desetiletí. Bylo by to správné, kdyby psali jenom moudří, časem pro sebe anebo i pro čtenáře se chtějí předvádět primitivové i lidé, kteří mají jiskru. Mnozí už jenom dobíhají jakoby předpohřebním spurtem, než budou uloženi na místo poslední. Touhy, chuť i vášeň být slavným žene mnoho lidí do různých projevů, ale většina z nich jenom potřebuje zakrýt nedostatky prchlého života. A není to s námi zrovna tak? Nesmí to být jenom příval drsných slov vychrlený za sedm desetiletí, ani jenom vodopád zachycených i nezaznamenaných chval i han.
 Snad se mi podaří něco zrealizovat i pro smích a přitom jsem si jist, že mnohé to přivede k zuřivosti, protože chci zaznamenat i věci, které nejsou vzorově krásné k následování. Každá pestrá louka je bídným odvarem oné mnohosti zážitků, dojmů a obrazů, které utvářejí mozaiku popisovaného života. Tak, jak je tento život jediný se všemi krásami, nesnázemi, s výškami i s hlubinami myšlenek, tak musí dokázat odrážet i onen smutek, který je v našem životě neléčitelný.
 Je mnoho věcí, které bude škoda zapomenout. Mohou znamenat v našem případě nejenom vzpomínky, ale též novou vzpruhu pro to, abychom žili pohybově a plně. Něco bude jenom k pobavení, část budou jen vzpomínky, jiný kus popsaného papíru bude obsahu výchovného. Mnoho věcí půjde k věci, jak žít naplno. Možná, že by nebylo rozumné, kdybych trval na kalendářním postupu, budu zasazovat jednotlivé kapitoly podle toho, jak bude třeba buď se smát, zuřit anebo chlácholit své okolí.
 Rodiště
 Pokud by tam někdo přišel poprvé, může se domnívat, že je to kraj zajímavý. Je tam všechno, jenom to tam není, co už někdo ukradl. Na okraji pastvišť, hned vedle rybníků, blízko lesíka, tedy mezi samými komáry, večer ve zpěvu žab v létě, ale v ustavičném štěbetání všech možných dětí z celé dědiny, které každý den okupovaly dolní konec. To bylo rejdiště.
 A byly tam též velké příležitosti. Pokud doma nebyl přikázán směr pochodu a práce, bylo též volno. A nás bylo u stolu 9. Bylo to mnoho, když bylo málo masa. A bylo nás dost, když jsme se chtěli překřikovat. Byl jsem poslední, tedy čímsi chráněn, na druhé straně zase útoky závisti nebyly tak docela řídkým zjevem. Hospodářství živilo, fabrika přispívala a pilné ruce všech rozmnožovaly to, co by jinak nemohlo v žádném případě stačit na výživu. Doby nebyly tak nejlepší.
 Postupně, jak jsme navštěvovali školu, starší sourozenci vyšší školy, bylo potřebí, aby otec, který byl výtečný na zpracování dřeva, šetřil tak, že to dnes nedovede nikdo z nás pochopit. Zrovna tak jak máti, která byla typem dravým, pohyblivým a vysoce inteligentní. To, co bylo nejkrásnější z toho ranného dětství, byly hodiny, které jsme proseděli u tatínkovy hoblice, když nám vyprávěl (a on to dovedl) vtipy, zvláště na Poláky. To se mohlo stát osudným, když jsem se musel pohybovat v blízkosti Polských hranic. Dovedl ale vždycky si najít čas, kdykoliv někdo z dětí ho na něco potřeboval, předváděl vyprávěčským způsobem všecko to, co bylo ve světě zajímavé, podělil se o všecko a byl ve svých požadavcích tak skromný, že bylo těžko pochopit, jak mohl zase pokračovat v tolikerém svém zaměstnání.
 Sám byl vedoucím v několika spolcích - Orel pod jeho vedením zkvétal, Lidová strana měla u nás zvuk a první místo, Okresní školní výbor se třásl, když on tloukl do stolu a nechtěl dovolit, aby Čechoslováci měli bohoslužby ve škole. Byl nekompromisní proti všem odpadlíkům a sektářům, takže se mu přihodilo, že jej jako klerikála na kolečkách vyvezli z Tatrovky navenek. Ale on trval jenom na jednom: "Vy musíte dělat dobře všecko, co si vyberete, je mi to jedno, co bude plnit váš život. Ale podotýkám", a na to měl jen jedinou větu: "Každý kdo mě zklame, půjde ševcovat". Z toho jsme měli jakousi neposvátnou hrůzu. Byla výhoda, jednalo-li se o obdělání pole, vždycky byly 2 - 3 ha, že nás byl houfec. Později už jsme s kosama stáli za sebou čtyři, takže i louka ubývala, i obilí se kácelo k zemi, i brambory šly rychleji ven. Byli jsme pohybliví i tím, že jsme využívali jako jezdecký dobytek i krávy, které musely pospíchat třebas za řepou, kterou jsme jim na klacek uvázali metr před ně. Byl to zkrátka ustavičný pohyb. Každý měl jiné zaměření, ale každý každému nahlídal do jeho krámu, radil anebo též byl odmítnut. Ale přece jenom tak široký obzor, jaký jsme získávali všichni v mládí, by se těžko dal nějakým způsobem suplovat.
 Byli jsme hned vedle rybníků, tedy voda byl náš živel. V létě denodenně dobře stovka dětí z celé dědiny putovala na dolní konec. Tam jsme provozovali reje v hlavní stoce od rybníků, nebo v Odře, kde byly přísně odděleny tzv. kúty. Frýdlův byl obsazen dívkami, kilometr dál Bartošův sloužil jako bojiště klukům. Na těchto pastvinách se též provozovaly i mezinárodní války. A těch něco bylo. Albrechtčáci proti Studeňákům. Tato nenávist se udržovala vždycky v patřičné úrovni, aby snad někdo nedokázal tomu druhému odpustit a nepomstil se třeba za to, že jenom Studenští kluci přejeli naši dědinu, za to museli pykat.
 Z tohoto pěkného dětství třeba jenom jedna taková přírodní válka. Měla přísná pravidla, municí byly suché kravince. Každý si jich mohl nasbírat, byla na to vymezená doba. Studeňáci na jedné straně Odry, Albrechtčáci na druhé a zápasili o oderskou lávku. Při hulákání Hery na ty studentské nebo albrechtské potvory jsme se dávali do boje. Studeňáků bylo asi o 50 víc, tak nás hnali na našem pastvišti do těch největších bodláků. Byla jich tam dobrá měřice. Tu mi napadlo, že v pravidlech je řeč o kravincích, ale nic bližšího, tak jsem jich rychle nahrabal celou nůši, a to podotýkám, že byly zcela čerstvé, což potom na mezinárodním fóru bylo označeno jako zákeřnost, protože Studeňáci utíkali jako diví přes lávku, aby nás zase jiným způsobem setřeli. Hned měli rouru s naplněným střelným prachem v ohni. To tam připravovali již zase jiní pekelníci a bezohledně to namířili na nás. Museli jsme jim propustit všechny zajatce, kteří byli svázáni lýkem v bodláčí a ječeli tak příšerně, že i racci se divili, co jsou to tam za příšery.
 Toto nebyla jediná vyhraná nebo prohraná válka. Hledali jsme vždycky příležitost, abychom mohli nezvané cizince, ať to byli čeští Studeňáci anebo Němci z Mošnova, kteří projížděli, když někdy pro boule neviděli z bicyklu na cestu, vyprovodit z revíru. Bylo to kruté, ale už tenkrát mezinárodní zášť měla svoje místo. Na těchto pastviskách se vyřádily celé stovky všech možných dětí, které tolikráte opustily své kravky anebo husy, kterých tam bylo na půldruhého tisíce a daly se do urputného boje. Bylo to ale užitečné cvičení, kde se učil každý už od nejmladších let nejenom vyhrávat, ale též po prohrané bitvě odpouštět.
 Druhá příležitost, kterou jsme bohatě využívali, byl někdy uvolněný prostor staré hájovny. Co my jsme dokázali udělat z tohoto zřízení, je těžko vložit do papíru. Ale myslím, že když se vrátili majitelé domů, tak se divili, jak je možné v tak krátké chvíli tolik toho vykonat. Hned vedle tohoto kolbiště byly sádky, haltýře a příkopky, ve kterých se třídily nachytané ryby. Sousedův Sláva, který byl jen o týden ode mne, byl tím, kdo dokázal nejenom drzeji vlézt do revíru, ale zrazoval i přítomnost hajného, který nás měl určitě hrozně rád. Někdy nepoznal, co mu zase hrozí a tak jsme byli v ustavičném střehu před jeho namóděnými vousisky. Když se tam objevily ryby v příkopkách a mužstvo anebo spíše ženská osádka, která je lovila v hlavní stoce, se trochu vzdálila, už jsme tam byli a už to putovalo za dva ploty dál.
 Jeden z takových bodrých hlídačů byl starý Šajtar, jak jsme mu říkali. Byl bdělý, ale málo pohyblivý a tak většinou stačil jenom hrozit a křičet na nás, zatímco jsme ryby připravovali o život a drze je ještě koupali ve stružce, která obtéká naši zahradu. "To máte ukradený" a my jsme na něho "Ale proto nám to přece jenom nepřestane chutnat". Těchto loupežnických výpadů jsme měli celý tucet. Někdy jsme odjeli na člunech jako kluci ještě do racčích osad a nikdo by nám nevěřil, že stačila jedna hodina a pětistovka vajec byla v košících. Pokud nebyly hájeny tyto osady, byla to dobrá pomoc.
 Nádherné vycházky byly na tzv. Lípové hrázi - dobré dva kilometry dlouhá hráz nad rybníky, osazená obrovskými lípami, které ještě tenkráte byly krásné a živé. Byla to místa bohaté úrody hub, tzv. hněvusů a trávních hřibů, které jsme stačili většinou hned brzo ráno hajnému vysbírat, že chodil s prázdným rancem. Po této hrázi ale se denodenně k večeru procházela hraběnka se svými jezevčíky. Měla jich deset. Jakmile jsme spatřili tyto mufiňky, hned jsme byli schováni za keřem, některého z nich jsme buď odnesli nebo zabalili do balíku trávy a zlobili starou paní, která s pláčem a s voláním hledala ty svoje beznožce.
 Jedna z takových světlých postav na pobavení všech, kdo byli kolem, byl stryk Mikuláš. Od sv. Josefa do sv. Václava chodil vždycky bos s vyhrnutými dlouhými nohavicemi do půl lýtek a ťapkal v blátě anebo v prachu a za sebou táhl trakař, když se vracel, naložený trávou pro své kozuleny. Stačil nám moment a trakař i s rancem letěl s hráze. Stryk se zlobil, ale my jsme z toho měli legraci a nepovažovali jsme to za nic nebezpečně zlého. Byl do té míry svůj, že když třeba nakládal celý den hnůj, vždy bosky, nedělal si žádné obtíže s vodou, a tak jak byl, přes celý den v té hromadě teplého hnoje, pádil do peřin. Jeho Maryša mu povídá: "Mikolášu, prasáku, čemu si ty svoje pařáty neumyješ" a on s klidem vystrčí nos a jen praví "Maryšo, v peřinách se to ošusce".
 Nedaleko tohoto stryka bydlela stejně svérázná postava - starý strýc Divín. Kdo by chtěl spočítat všechny psy v okrese, tak stačilo, když strýc, který měl svislé vousy, skoro až k pasu, přešel jenom přes dědinu. Jediný ratlík nezůstal klidný. Všichni doráželi na něho, poznali, že se živí jejich příbuznými. Jedna z jiných postav - byli tzv. rumajzlové, kteří svoji výplatu dokázali v pátek vždycky ukládat u krásné paní u nádraží. To byly scény, které možná řada lidí zná. Chtěly-li ženy aspoň něco pro rodinu zachránit, musely srdceryvně prosit, hartusit, anebo stryky vyliskat a vodit je přes lúky domů. Bylo ale zajímavé, jak i tito lidé, kteří byli docela propadlí alkoholismu, měli měkké srdce. Občas byla velká voda, která sahala až k dědině a jednou, když si tam děti hrály, tak od stryka Drabíka dcerka - asi pětiletá - spadla do vody a stačil jsem již ji vytáhnout jenom bezduchou. Natáhla písek a každá pomoc už byla marná. Tehdy jsem mazal na kole, myslím o jednom pedálu, až do Petřvaldu pro lékaře, který zjistil už jenom smrt, nedalo se nic dělat. Ale bylo zajímavé, že její otec - pověstný stryk Drabík, zcela změnil způsob života a když za několik let umíral byl, to opravdový kajícník. Zvláště jeho paní, tetka Drabička, i když jsem pro ně neudělal již nic, vyjadřovala při každém potkání svoji vděčnost.
 Celá dědina žila neobvyklým ruchem. V dětství jsme poznávali ostří mezi Orly a Sokoly a aby se tomu dal důraz, orelský tábor, tzn. i Lidovci, se dali do stavby obrovského katolického domu. Kdo stavěl, tak má představu, kolik to bylo úsilí od těch několika solidních, poctivých kravičkářů, kteří kilometry daleko naváželi štěrk, cihly až ze Sedlnice, písek a cement, aby to nepřišlo tak draho. Těch několik rodin vystavělo během jediného roku budovu, která ještě teď je největší v celé dědině a naši, aby nás učili obětavosti pro jiné, tak předně sami tomu věnovali celé týdny práce, ale též nás povzbuzovali, abychom jakýmkoliv způsobem pomáhali ať při výrobě ručních cihel anebo jenom při pouhém osívání písku a za jediný rok bylo svěcení tohoto obrovského domu, který obsahuje dva velké sály s divadelním přístavkem, dvě bytovky, obchod a restauraci.
 To bylo místo, které dokázalo sjednotit celý tzv. kostelový tábor a od té doby se datuje pravidelný i náboženský život, protože pod vedením výborného pátera Stanislava se všechno měřilo účastí na svátostech. Kdo si dovede představit to dobrodiní, které poskytoval tento dům tím, že odčerpával starosti rodinám, děti mívaly týdně besedy a besídky. Každý měsíc byla příležitost hrát anebo sledovat divadlo, od svých 6 let jsem dokázal na každém buď umírat anebo vyvádět rošťárny, takže když jsem potkával potom dámy již po maturitě, tak každá se hlásila, že i s ní jsem na jevišti umíral. Bylo to cvičení i v řečnickém umění, protože kusy, které se předváděly, byly prvotřídní, ať to bylo z dějin prvokřesťanů, nebo některé kusy i jemně zamilované, přece jenom se zpěvem, hudbou a s recitacemi. Celá dědina ožila.
 V tom byli Orli před sokolským táborem, který aby nějakým způsobem dohnal, postavil též sokolovnu, která není ani stínem této budovy, kde každé dvéře hlásají píli a velkodušnost tatínkovu, který celého půl roku věnoval vyrobení všech nutných dřevěných součástí stejně jako všech bran a dveří pro kostel, které ještě dnes, po tolika desetiletí jsou jako by zcela nové. Kus solidnosti, poctivé, obětavé práce je vidět na každém kroku. Proto nebyl čas na to, aby se kdokoliv ze zúčastněných mohl zkazit. Systém byl přísný stejně doma jako ve spolcích. Každý rok se tam vystřídal vlastně celý okres, který využíval nejenom dobrotu sálů, ale též i hřiště pro závody, veřejná cvičení anebo zahradní slavnosti, které byly jako by jenom potvrzením toho, že když to ruce vystavěly, musejí si to i sami zaplatit. To bylo vždy s takovou hrdostí zdůrazňováno, že nezůstal za pouhých 10 let ani haléř dluhu.
 A to bylo v roce 1938, kdy přicházejí Němci, aby jako Sudety zabrali i tuto vesnici. Co udržovalo v takovémto opravdovém pohybu a střehu celou rodinu, byl též sborový kostelní zpěv. Byla to výhoda, protože všichni jsme zpívali, každý hrál aspoň na nějaký nástroj a jakmile začal nejstarší bratr prohánět varhany, už si nikdo nechtěl nechat ujít příležitost, aby vyslechl, co všechno v těch píšťalách je. Pro nás to bylo též místo, kde jsme v neděli po velké a po snídani muzicírovali společně u varhan.
 V každém ohledu to byla dědina, která byla pohybová, aktivní a nikdo ze zúčastněných nesnášel, aby byl druhý. Proto řada prvních míst i ve sportu, v atletice i v házené patřila Albrechtčákům.
 Přišla doba gymnázia. Byl jsem již jako poslední vypraven do Příbora, do slavného gymnázia, přísného, kde všechno muselo probíhat v naprosté kázni. Proto neexistovalo neučit se nebo nějakým způsobem hledět třídy jenom přelézat. "Když ti to nepůjde, půjdeš k ševcům".
 Příborské gymnázium by stálo samo za studium nebo za vyprávění jednak úrovní profesorů, kterou držel v naprosté kázni profesor Kálal jako ředitel. Všichni museli mít pracovní pláště a neznám žádné období, kde by si mohl někdo dovolit z děvčat přijít namalovaný, anebo z kluků v kraťasech bez punčoch. Řada profesorek dovedla být sice též někdy zamilovaná i do primánů a sekundánů. Měl jsem já tuto výhodu, že mi dvě profesorky nadržovaly, ale tato přízeň nevydržela dlouho. Vždy až do prvního složení na lopatky a potom panská láska putovala dál.
 Řada profesorů byla tak typických, že žádné gymnázium v celé republice nemohlo tyto typy opakovat. Neznám ale jediného profesora matematiky, na kterého by nebyla celá sbírka vtipů anebo který by byl podle našich měřítek zcela normálně zařaditelný do houfu zcela zdravě myslících lidí. Stačil profesor Vaněk - matematik, který ještě nevyslovoval řádně sykavky, aby svojí roztržitostí rozptyloval smutné mysli studentíků. Zásadně peníze ukládal do baňky a v baňce přechovával fyzikální potřeby. Byla to psina, když nám předváděl bouři na Bledu. Stačil nás nejen obveselit tuto hodinu, ale jakmile jsme po něm napodobovali tuto bouři, tak jsme bouřili doopravdy celý den.
 Nikdo ale si nedovede představit profesorku Honlovou. Byla to latinářka, která od přírody neměla nic darováno. Jednu nohu kratší nebo lépe řečeno, tu druhou delší, silný předkus, žena opatřená středověkým drdolem, ve svých sukních až na zem a s ječícím hlasem, jako by zrovna nás navštěvovala Viktorka od splavu. Byl jsem v nevýhodě. Můj bratr byl v oktávě - nejlepší latinář, kterého gymnázia znala a já jsem nějaké to plus - mínus prožíval jako katastrofy, které hubily tuto zlopověstnou Helenu. Nesměl jsem se odvážit zmýlit jediné slovíčko, okamžitě ječela při volném procházení ve velké přestávce na dvoře gymnázia, přes všechny hlavy na bráchu, že ten Toník se zase nic neučil. On měl strach jít na vycházku a já jsem, jak jsem mohl, někde zapadl, abych tento příšerný, starověký zjev nemusel potkat. Svým způsobem myslila, že nás má ráda, ale byla řada kandidátů, které udělala nešťastnými tím, že nešetřila nejhoršími známkami.
 Když podotknu, že v pozdějších létech, když Hitler zabral Příbor, jsem putoval z tramvaje k přívozskému gymnáziu, jsem najednou zděšeně chtěl prchnout do první nejužší uličky, protože ze stejné tramvaje vylézala Helena, která byla přeložena na naše gymnázium. Jenom jsem stačil zavolat na spolužáky "Zachraňte se útěkem, já jsem ztracen, Helena mě viděla", ale Pán Bůh nás měl rád a Helena učila v jiných třídách. Jen ještě si vzpomněla, když jsem maturoval a přišla se podívat na moji zkoušku z latiny, protože jsem uchvátil jednu ze dvou jedniček, kterou jsem si vymaturoval z latiny z celé třídy, pozvedla se a celé komisi říká "a toto je můj žák". Ještě jsem čekal, že mě políbí na čílko, ale to už si nechala na pozdější léta.
 Tuto Helenu nebylo možné potkat bez toho, že by vám rty nehrály do úsměvu. K reáliím v latině patřilo předvést i klasické tance. Postavila se na stupeň, hovořila nejdříve o divadelním umění ve starém Řecku a pak jako doklad, že zvládla celou látku, předváděla ony figury, které měly být dva a půl tisíce roku staré. Jenže podlaha byla ze starých prken, s vypadlými suky a ona, jak se na tom podiu točila se svými podpatky, nějaký permoník ji jeden podpatek rafl do vypadlého suku a najednou se zřítila (přitom ji držel suk jednu nohu) docela pod první řadu lavic. Bylo to nesmírné překvapení nebo-li gaudium nepřeberné, ale každý měl strach nějakým způsobem vyjádřit svůj obdiv anebo ošklivost nad touto takto pitvorně složenou Helenou. Až jeden ze spolužáků přišel ohleduplně, nabídl ji rámě a poprosil, zda by nemohla vstát. Kvitovala to s velkým povděkem s tím "No vy jste milý, jediný z tohoto hrozného davu, který máte lidské srdce". Další osudy této Heleny byly docela ponuré, protože to musela sama prožívat, že ji nejenom nikdo nemá rád, ale že každý ze študáků považuje za výhodu, když jim neuvidí do tváře. Končila na přívozském gymnáziu a svůj život se svojí sestrou v Bruntále. Já ale na ni vzpomínám při každé angíně, protože anginolky nesly jméno jejího otce.
 Příbor byl plný světlých, ale též i směšných postav, tak jako profesor Matějovský - franštinář a češtinář, kterého jsme podezřívali, že kdykoliv se chválil, že byl zase s udicí na rybách. Měl sebou i košíček s dámskými punčochami, které musel umným způsobem, než šel do školy, vždycky vyspravit své milostpaní. Byl ale čilý, protože kdykoliv zaznělo "Jarouši potřebuji rejži" anebo "skoč mi pro mejdlo", tak Jarouš již pospíchal, jak nikdo z jeho žáků. Hrozná radost byla pozorovat ho na fotbale. On to prožíval s oběma jedenáctkami i se vším diváctvem do té míry, že většina lidí se přestala dívat na fotbal a dívali se na Jarouše, co všechno dokáže fanda při fotbale vyvádět. Žádný klobouk v okolí nebyl v bezpečí a žádný hlas nebylo slyšet jakmile on povzbuzoval opozdilce za mičudou.
 Co bylo celé dějiny již nenapodobitelnou praxí, před vánocemi i před velikonocemi celé gymnázium nastupovalo ke sv. Valentinu na kartáčování duší. Celá řada profesorů šla jako první, stejně jako ředitel a všichni sympatičtí spolužáci a spolužačky využívali příležitosti ke svátosti pokání. Příborská éra končila záborem do Sudet. Všichni studenti se rozutíkali po světě, většina do Frenštátu, do Meziříčí anebo do Moravské Ostravy. Můj osud byl spjat 4 léta s Ostravou.
 I když to byla léta válečná, přece jenom je to úžasně světlý úsek dějin, možná i českého národa a i nás gymnazistů, protože ti, kdo ještě přežíváme, mohou svědčit o úrovni, ale též o onom přátelském duchu, který přetrvává dalšího půl století.
 Skvělou postavou mezi profesory byla profesorka Chaloupková, kterou každý z nás má v neustálé úctě jako druhou mámu. Na své mládí, vlastně začínala teprve na našem gymnáziu, měla skvělé vlastnosti vychovatelky i profesorky. Měl jsem jednu výhodu, že jsem patřil k těm, které doopravdy chránila. Moje jednička tolikrát skrývala v latině i leckterou chybu, která se s nenápadným úsměvem skryla za sympatiemi profesorky.
 Profesor Vrla, Kostohryz, Gajdušek - byla lumina zmíněného gymnázia v Přívoze. K maturitě jsme došli právě v době poprav za Heydricha. Zatím se rozhořela opravdová nemravná válka a my jsme měli putovat do totálního nasazení do Německa. Přišel jsem domů přes hranice, které jsem přecházel velmi často, jaksi s protekcí, vždycky pro svoji usměvavou tendenci mě i němečtí financi jaksi přezírali. Na jednom přechodu byl nenápadný německý financ, který zahořel německým plamenem k české dívce - k naší sousedce. Byla stejného jména. Proto jakmile jsem se objevil se svojí propustkou, první jeho otázka byla, co dělá Bětka. A už se mi ani nehrabal ve věcech a tak jsem převážel, přenášel, co bylo potřebí. Od věn, které rodiče posílali dětem buď na jednu nebo na druhou stranu, přes věci potřebné. Co bylo prostě třeba, všechno jsem na svém bicyklu přes hranice přetáhl. Dovedl jsem německy a tak mě brali jaksi nenápadně jako jejich příslušníka.
 Byla období, kdy se přes hranice nedostal téměř nikdo. Na mojim bicyklu, s baterčičkou v ruce, jsem projížděl i tato uzavřená období, protože již tenkrát platilo, že někdy se vyplácí víc drzost než uctivá tvář. V období ostravského gymnázia jsem dvě léta měl možnost přebývat s ostatními ještě dvaceti studenty z venku v ústavu Don Bosko. Byla to výhoda oproti členům řádu. Jednak jsme měli volný pohyb po městě, jednak jsme měli volno k tomu, abychom pozorovali obojí život. Bohoslovci nás brali jako příslušníky jejich kongregace. Také tam je vázána naše vděčnost.
 Jednak jsem měl možnost řádně studovat, jednak byl přístup k hudbě, pískal jsem na flétnu v orchestru, hrál na varhany a využil každou příležitost, kdy jsem mohl hovořit s bohoslovci. Každou přestávku jsem byl s nimi. Představení to neviděli rádi, považovali nás za rozkladný prvek, ale tenkráte jsme si z toho nic nedělali a využívali jsme onoho dobrodiní, že jsme byli v dobrém vedení. Byla tam celá řada zřízení, která jsme považovali za naprostý nesalesiánský přežitek, ale jinak jsme byli chráněni od všeho, co jinak některé spolužáky jako sprosťáctví ve městě zachvátilo.
 Hned po příchodu jsem zažil veselou příhodu. Byli jsme zvyklí z domu vždy na studenou vodu, na otužování, na cvičení a tak bez toho, že bych zjistil, jakým způsobem se to provozuje v této komunitě, jsem ráno vyskočil v trenýrách a pádil ke sprše. Najednou slyším syčení, volání mého jména a viděl jsem, kolik bohoslovců, kteří nebyli o moc starší než já, jak si zakrývají oči a teď slyším jednoho, který je teď mimo území misionářem, jak volá: "Co sis to dovolil, to tady ještě nebylo, ty sis sundal košili". Říkám, "Musím si umýt krk a studenou vodou nabírám života". "To se tady nesmí, hezky si límec zapni, pořádně se oblékni a pak se běž umýt".
 Musel jsem se učit, jak se to dělá, ale přece jenom, když jsem viděl, jak mnozí se báli i umýt si nohy, aby nebyli z řádu, tak se mi to zdálo trochu přehnané. Říká mi jeden "Ono, víš, sv. Alois byl něco a tomu nikdo neviděl ani holý loket, ani holá lýtka" a tak jsem kapituloval.
 Jinak to byl život plný s mnoha možnostmi, i když byla nesnesitelná válka. Nějaké ty poživatiny jsme vždycky z domu přece jenom přes hranice přivážet mohli k nadlehčení svého pobytu. Ostrava končila a bylo potřebí se rozhodnout kam. Věděl jsem hned, kde je místo a tak jsem se neskrýval s tím, že odcházím v tomto případě do Vidnavy, protože tam byl seminář pro zabranou část olomoucké diecéze. Děvuchy z ročníku mi rozebraly fotky a s upřimnými slzami naříkaly nad tím, že jeden z jejich spolužáků je ztracen pro svět. Na toto jsem jen odpověděl: "Stačí, když bude brečet jedna, protože víc bych si vás stejně nemohl vzít".
 Jedním z nejskvělejších období tohoto studijního času byl nenápadný, ale slavný seminář ve Vidnavě. Nikdo si nedovede představit tu lebedu uprostřed války, když nás tam bylo nejvíc v celé budově - 23 bohoslovců, 7 profesorů. Mohl jsem navštěvovat filozofii skoro jako soukromý posluchač. Nejvíc jsme byli v ročníku dva. Mladý Šacht z Berlína a pak už nikdo, když odešel v Toottově organizaci. Tedy v ročníku jsem byl půldruhého roku úplně sám se svými soukromými profesory. Filozofii, řečtinu a některé odborné předměty jsem měl docela soukromě. Nedá se však v žádném případě srovnávat profesorký sbor z Vidnavy se kterýmkoliv následujícím. Byla válka, byla bída, ale přece jenom ve srovnání s tím, co jsme zažívali po ukončení války v Olomouci, se nedá srovnávat zcela nic, ani systém studia, ani přístup profesorů k nám - žákům, ani stravování s tím, co jsme proživali v metropoli. I ti, co tam měli příležitost studovat jen jediný semestr nejenom že nezapomenou, ale s lítostí srovnávají úrovně, které nabízejí i fakulty naše jinde. Škoda, že z profesorů již nikdo nežije.
 Měli vždycky pro nás čas, vždycky pro nás otevřené srdce, i když byli většinou Němci, v nás viděli pány bohoslovce. I tam jsme vyváděli lecjaké psí kusy, ať to bylo v lesích, které obklopují Vidnavu, na vycházkách po mezích anebo v zahradě na kratších vycházkách. Dovedli jsme řádit stejně jako v míru a znali jsme hry takové, že ty by určitě mohly být označené za bojové. Někdy nás 20 lítalo každý s jednou konví v ruce a jak jsme chodívali v klerikách, tak jsme byli sliti do té míry, že jsme mohli s klidem zažádat k vodníkům. Když jenom vzpomenu, jak jsem hnojůvkou slil jednoho ze spolužáků, je mi z toho úzko, protože ho chtěli z domu vydědit, když po kolikerém praní kleriku museli hodit do pece, protože se nedala odsmradit. Já jsem měl ale dvě, takže to nevypadalo, že jsem byl též zúčastněn těchto akcí. Polovina z těch, kdo s námi studovali, odešla do civilu. Ti co zůstali jsou v každém ohledu na svém místě.
 Ke konci války, jakmile Němci hnali před sebou všechny ty tisícovky zajatců, koncentráčníků a uprchlíků, (některé stříleli na příkopách, jiné dobíjeli pažbami, takže příkopy kolem Vidnavy byly plné mrtvých těl), viděli jsme nelidskost hnědého režimu. Počítali jsme s brzkým odchodem. Posledním možným vlakem jsme odjížděli severní trasou do Olomouce.
 Byl to smutný pohled i na profesory, kteří zůstávali, kteří přesto, že měli možnost zůstat v republice, odešli se svými soukmenovci do Německa. Dr. Blokscha zůstal v Bohumíně a protože v životě se nezabýval češtinou, chtěl se zapojit budovatelsky do našeho národního, aspoň pohřbívání a tak to dopadlo tak, že si připravoval pohřební řeč na pohřeb jednoho řídícího, což se nazývá polsky kierovnik. A jemu se polština, čeština pletla s latinou a proto, když oslovoval pana řídícího, zabedněného již v rakvi, před plačícími příbuznými, oslovil ho docela bodrým hlasem a ještě myslím jej zvýšil, aby věděli, že je mocen polštiny i češtiny: "kochany kurevniku". Smích zprava a smích zleva, někteří se dusili, příbuzní vztekem modrali a on, protože musel hledět česko-polsko-latinsky-německy do papíru, tak si nevšímal tváří a pokračoval s dál připravenou řečí jen podle slovníku. Potřeboval příklad ze Starého zákona a zákon německy je Bunt a jemu vyšlo v češtině svazek, úmluva, ale jemu se líbilo nejlíp snop. A proto ve starém snopu stojí napsáno... a tímto způsobem pokračoval.
 Takže kdyby pan řídící se náhodou vzbudil, tak by se asi popadal za boky jako pod Babylonskou věží. Nepřežil dlouho, stejně krátce žil profesor Bryda, který zemřel na Frýdecku a ostatní, kromě Dr. Onderka, byli vystěhováni s krajany do Německa. Byla to ale úžasná škoda, protože lidi jejich formátu jsme nepotkali za celý život nikde, ani na "svaté" fakultě olomoucké. Nikdo se nemohl vyrovnat Dr. Harbichovi nebo Dr. Kirchnerovi. Lidé bezvadného života a ve vědě nenapodobitelně dokonalí. Po kratší pauze jsme pokračovali v Olomouci.
 Každý, kdo jakýmkoliv způsobem mohl buď žít nebo se aspoň pohybovat v nenápadné Kravařské krajině (Příbor, Štramberk, Brušperk, Studénka) pochopí velmi snadno ono kolbiště, na kterém se odehrávaly dětské hry, mladistvé zápasy a plánovalo se pro celý život. Devítičlenná rodina poskytovala velmi pestrou paletu životní náplně. Pisatel je posledním ze sedmi sourozenců. Podle našich zásad i toto umístění mělo svůj dopad na celkovou přípravu pro život. Dnes už si těžko kdo dovede představit onen pohyb, který neustále čeřil hladinu jinak nenápadné dědiny Albrechtičky. Horní konec - dolní konec, neustálý důvod k napětí, k zápasům, ke střetům, ale též i k mnohým konfliktům. Dalším zdrojem napětí byly spolky Orel a Sokol. V obou všechno členstvo bylo čilé, pohyblivé, podnikavé, ale též vzájemně útočné. Již v nejranějším dětství se odrážely tyto jasné kontury příslušnosti, protože celá rodina patřila do tábora Orelského a Lidoveckého, tedy bylo poznat tvrdé odmítání všeho, co přicházelo poznamenáno červenou sokolskou košilí.
 Tyto konflikty se odrážely tolikráte i při obřadech v kostele, protože celé dětství až do gymnasiálních let jsme měli nekompromisního kněze p. Stanislava Suchánka, který celé své úsilí zaměřoval na pozvedání úrovně katolického tábora. A ostře vystupoval i v promluvách i v celém způsobu svého praktického zaměření proti všemu, co nepatřilo do tohoto tábora.
 Tatínek - odborník ve zpracování dřeva - skvělý hospodář nás formoval nejenom úctou k práci, ale též tím, že nás zapřáhl doslova do všeho, na co už ruce stačily. Byla to úžasná výhoda, že na všechno, co bylo třeba zvládat, nás byl vždycky pohotový houfec. Čtyři bratři, tři sestry. Nebyla nouze o krásné zátiší, ať to bylo v podvečerech nebo v nedělích, které měly vždycky ten nejúžasnější ráz dne Páně. Nikdy se nedebatilo o účasti na bohoslužbách nebo na svátostech, jednoduše jsme to brali jako výhodnou povinnost. Nedá se říct, že by umístění na poslední příčce rodiny bylo vždycky nevýhodné. Ať to byly sestry nebo bráchové, pokud jsme si nějakou pazgřivinou nešlapali po patách, byla možná nejužší spolupráce. Hodně se zpívalo, hrálo i hrála divadla, takže byl neustále možný rozruch. Bydleli jsme na dolním konci. Za zahradou bezprostředně rybníky, lesíky, hned za dědinou obrovské pastviny a louky, Odra, která byla hranicí mezi Moravou a Slezskem - Albrechtičky - kontra Studénka. A to též byla bojová linie od nejrannějšího dětství se Studeňáky, které jsme museli z povinnosti příslušnosti ke kmeni Albrechtičáků nenávidět a všemi možnými způsoby trestat, trápit, provokovat a sundávat jejich sebevědomí. V tu dobu jsme ještě neuvažovali, kdo je v právu a kdo není, ale hleděli jsme, abychom vždycky vyšli vítězně ze všech půtek. Všechno se dá vyprávět jako román se šťastným koncem, protože tenkráte jsme poprvé poznávali záludnost studentské rasy, která si brala již na pomoc výrostky, kteří již byli obeznámeni s lecjakou hrubostí.
 Bylo potřebí se na obecné škole rozhodnout, co dál. Tatínek neovlivňoval nikoho ani řemeslem ani studiem, chtěl ať se každý rozhodne samostatně, jen jeden z nás měl převzít dřevařské umění po něm. Považovali jsme to za nesprávné, protože bratr Zdeněk to těžce nesl a celý život se mu zdálo, že je znevýhodňován proti ostatním, kteří mohli studovat. Jestli budeš studovat dobře, tak dobře, když ne, druhá volba je švec (vzorový švec nejstaršího stylu byl strýc Matěj, který důstojně zastupoval celý cech příštipkářů a opravářů bot). Tato sudba visela nad každým z nás, takže případné hrubé neúspěchy by znamenaly tento jednoznačný směr.
 Nikdy neplýtval ani on ani maminka zbytečnými chválami, jednoduše se konstatovalo - "tak je to vpořádku, tak se to má" a tím to bylo vyřízeno. Jako důkaz, když v r. 1942 jsem přinesl maturitní vysvědčení s vyznamenáním, tatínek zrovna byl zaměstnán nějakým jemným dřevařským výrobkem, tu při podání vysvědčení řekl jenom stručnou větu: "Vidíš, tak se má študovat". A to bylo všechno. Já jsem v tom viděl to největší uznání a on sám vítězství ve výchově. A teď co dál? Rozhodl jsem se, že podám přihlášku do Vidnavy. Poznamenal stručně k mému plánu: "Ale běda, jestli bys chtěl být jenom jakýmsi průměrným, tak tam radši nechoď".
 Vidnava se poznamenala celým svým systémem i náplní na celý život a to ve všech, kdo jsme měli tuto možnost, dnes říkám milost, sdílet s tím nenapodobitelným profesorským sborem tři válečná léta. Úroveň tohoto semináře už nedokáže ani napodobit, tím méně suplovat kdokoliv ze známých vedoucích seminářů. Profesoři byli učiteli, bratry, byli v každou dobu připraveni fungovat jako kněží, kteří chápali a pomáhali. Tento rozdíl je zvlášť markantní při úředním styku v pozdějších seminářích. Nenašel jsem v celém životě nikoho, kdo by mohl být na úrovni Dr. Kirchnera, Kleineindama, Dr. Harbicha. Mužové vědy i života i křesťanského vztahu k člověku. Úsek vidnavský jsme všichni společně prožívali jako dobu blaženého vztahu jednoho ke druhému. Obětavost našich profesorů nám vtiskla do povahy rys nutnosti pomáhat za všech okolností a ve všech dobách. Nikdo nezapomene, kdo jenom jeden semestr prožil ve Vidnavě na tuto nádhernou dobu. Studovalo se latinsky a německy. Tuto přednost nám nikdo nevzal a ani nedokáže suplovat na velkých fakultách, jak poznamenal rektor Dr. Kirchner ("meine Herren, sie Werden sehen, das auch auf der Hohen Fakultät mit Wasser gekocht wird").

Činnost "protistátní" a co potom následovalo
 Po vysvěcení jsem byl poslán do Vizovic jako kooperátor. Můj první představený otec Bezděk byl bodrý, ale velmi svérázný pán. Od prvního dne mne měl celkem rád, pochopil, že jsme poněkud jiní. Měl jsem na něho mnoho věcí, které byly pro něho nestravitelné. Byl jsem skautem a potom on měl již rád klid a já jsem mu vybíral, hledal a nacházel hejno synků, až jich bylo u oltáře padesát. Byli mezi námi kluci stateční, dobří, byli tam i vymastové a doslova i pazgřivci, kteří dokázali pít po douškách krev domácím kněžím. Měl jsem je všechny rád a oni mi to spláceli svou přítomností, někdy jsem doopravdy nechtěl nic jiného po nich. Bylo nás mnoho a byli jsme při všem pohromadě. Věnoval jsem jim všechen svůj čas, hleděl jsem, aby bylo vždy něco nového a tak jsme seděli v primitivní klubovně ve dvoře nebo v sále, protože nás bylo s dcerkami mnoho do malé místnosti, kterou jsem měl.
 Nebylo dne, aby se aspoň někdo z nich nepřišel ohlásit, aby nepřinesl něco zajímavého a protože tenkrát s námi drželi i rodiče, byl to houfec všech střapáčů, kteří byli připraveni nám ve všem pomáhat. To byl nádherný čas.
 Při denní mši svaté bylo hochů vždy aspoň dvacet. Při denních večerních modlitbách farnosti a rozjímání nabíral obsah vždy na sebe podobu více časovou. V nich jsem reagoval přímo na všechno, co se dělo kolem. Jen co to bylo soudruhů, kteří s námi klečeli. Bylo to všechno tak dojemné a tak působivé, na cestě domů byl klid. V tichu šli všichni a promýšleli to, co bylo řečeno. Byl jsem stále s nimi a oni to dávali znát, že se vším souhlasí. Bylo třeba zpovídat a vysvětlovat. Lidé o to stáli a bylo to v takovém pohybu, že se to dnes dá těžko pochopit. Vůbec ne již napodobit. To bylo ráno mého kněžského života. Byli jsme zvyklí z Vidnavy být častěji před svatostánkem, poctivě rozjímat, dbát na brzké ranní vstávání, zachovávat řád dne a dobře se připravovat do školy. Měl jsem v týdnu až 28 hodin. Dělal jsem všechno se zápalem, radostí i pohybově.
 V neděli každý týden jsme chodili s dětmi na jiný kopec, jinou stranu krásných Vizovických vrchů. Zpívali jsme, vyprávěli, řádili, byli prostě veselí. Byly to zážitky nezapomenutelné pro všechny, kdo s námi mohl prožívat tyto dny. Jenom někdy dívčinky lamentovaly, že se věnujeme jenom synkům a ne též rovným dílem jim. Ale to bylo zdání, protože i dcerky měly své místo všude tam, kde jsme působili. Celý rok míjel v tempu i ve zbožnosti.
 Jenom jeden rok, protože byl tzv. únorový převrat, to bylo všechno hned jiné. Moc lidí se začalo bát, jiní se rychle naučili žalovat a tak jsem byl v dubnu volán před obecní radu, kde mne chtěli soudit za to, že se moc roztahuji s mládeží. I tam však byli lidé, kteří věděli, že je dobré, když jejich děti mají někoho, kdo o ně pečuje, kdo je baví a vede je ke všemu, co pomáhá i rodičům ve výchově. Tehdy se již začínalo nenávidět.
 Chtěli mně soudit za to, že vychovávám děti, že jim promítám filmy, které oni neviděli, že je jich velmi mnoho na to, aby si mohli na všechno zvyknout. Šli proti nám nebo spíše nejdříve proti mně a potom se svezli i jiní. Vydávali jsme čtivo, které bylo nejenom zábavné, ale i ostré proti soudruhům. Když se jenom vezme leták "Komunisti - ráj ne zemi" nebo "Ať žije cirkus" je dost důvodů k tomu, aby nás nechtěli mít rádi. Služba, která byla vycvičena katolickou akcí pro obhajobu svatého Otce, pokračovala úspěšně hned po únoru v podobných akcích, které měly zase chránit ty, kdo navštěvovali kostel. Začalo to dosti ostře a tak se na nás začali věšet estebáci.
 Naše rozmnožovací stroje pracovaly naplno ve dne v noci a synci rozváželi všechno, co jsme vyrobili. Bylo to potřebné. Lidé rázem zesmutněli, nevěděli si rady, ale rádi se zasmáli. Proto nám pomáhal každý, kdo o nás věděl. Přišlo léto 1948 a s ním všechno, co bylo výrazem nového hnutí, které si již od války našlo věrné následovníky. Začínalo se zavírat.
 Měl jsem mnoho kursů pro ministranty, sympatizoval s námi pan arcibiskup Matocha, posílal požehnání všude, kde jsme se pohybovali a proto všechno šlo ještě s větším elánem, ještě jsme byli více zapálení pro věci Boží. Je pravda, že ještě po čtyřech desetiletích oživují vzpomínky na tyto akce v celém kraji, kde jsme se pohybovali. Byl to pohyb a to bodrý, čistý, nenapodobitelný.
 Měli jsme k službám vícero druhů strojů - promítací, psací, dobrý nový cyklostyl, dostávali jsme od dobrých lidí na všechno, co bylo potřebí, takže jsme se nezastavovali u ničeho, co jsme jednou začali. Lidí, kteří sledovali i následovali bylo mnoho, byl plný kostel, bylo plné kněžiště synků, bylo tet a strýců, kteří jakoby znovu ožívali. Něco nového .. Ještě nikdo nedovedl říci co a jak to všechno půjde dál.. Jeli jsme, jak jsme se domnívali, že je to nejsprávnější, nebo jedině správné. Všechno nemohlo být zcela uvážené, byli jsme v pohybu a zkušenosti se teprve hledaly pro nové poměry.
 O prázdninách byly krásné chlapecké exercicie. Dobré sestřičky nám vyklidily celý svůj ústav ve Vizovicích, samy se utáhly jenom do jedné místnosti a všechno sloužilo jenom synkům. Bylo jich mnoho a dalo se leccos vykládat a leccos vyložit životně jasně a vesele. Když jsem vyprávěl rošťárny podle Dr. Řehulky, nebralo veselí konce, protože celou řadu těch kousků, nenapodobitelných svou rozpustilostí, kluci též chtěli napodobit anebo doopravdy napodobovali v domácím prostředí. Byl jsem živ i když unaven, byl jsem rád a zůstaly jistě nejkrásnější vzpomínky i po celou dobu lapáků, které následovaly.
 I tam jsem byl rád, i tam jsem musel ve stejných šlépějích pokračovat. Byly vždy nějaké možnosti. Bylo to potřebné do té míry zaktivizovat, že toto byly jediné možnosti jak žít, přežít a pomáhat, aby i jiní dovedli stejně statečně ba frajersky prožít dobu jim Pánem Bohem danou, třeba i s rozbitými údy..
 Byla neděle, svatého Cypriána. Ráno bohoslužby při plném kostele, odpoledne požehnání - zase téměř plná chrámová prostora. Modlili jsme se růženec, bylo slůvko, které bylo o to tvrdší, protože se již stahovaly politické mraky a tak těch lidiček přibylo. Pan rada měl celkem pochopení pro náš ostrý tón, proto byl vždy přítomen jenom s růžencem v ruce a sledoval, jak je najednou kostel plný a radostný tón mu dával záruku, že se nehledá nic kromě vůle Boží. Vycházíme z kostela a blíží se auta, z nich vystupuje 8 estébáků a míří do fary. Nikdo z lidí se nepohnul směrem k domovu, stojí kolem fary, čekají. Zatím policajti převracejí kaplanův byt. Hned si balí všechny věci, o kterých si myslí, že by je mohli potřebovat, vyvrátí i květiny, protože všechno hledají všude a hlavně jdou po stroji, berou i maličkosti jako kapesní nůž nebo ořezávátko, protože je příhodný čas a kdo ví, jestli se to ještě někdy podaří..
 Berou mne sebou a tu potřebují, abych jim pomohl, protože srocenina lidí je velmi velká a ještě větší byl strach. Jedu už téměř, když se objeví Dvořáček s odjištěnou pistolí a míří na auto s otázkou: "Mám vzít auto nebo policajty?" Dávám, jak jsme byli zvyklí, požehnání všem na všechny strany a jedeme s policajty a s tím, co našli do Zlína-Gottwaldova - do typické šatlavy, jak se popisují ještě ze starého Rakouska.
 Hlídač starého ražení a jeho žena, hlídal i dával jídlo, hulákal na všechny strany a mne usadili mezi nezjištěné zatčené. Postel jsem dostal na nejvyšším místě na trojáku, takže jsem viděl krásně do parku. Lidé se procházeli a my všichni, jak jsme tam byli, jsme hulákali na ně. Nemohu říci, že to nebylo rozpustilé. Bylo na chvíli veselo, protože jsme se domnívali, že je to doopravdy jenom psina a že se z toho snadno dostaneme. Byl jsem tam z naší "party " sám. Nikdo z těch, kdo již byli zatčeni z Vizovic tam nebyl, byli již v Hradišti.
 To byl lapák opravdu svinský, tam se již mlátilo, ale jednou jsem ještě mohl jít i do kostela. Nevím proč, ale bylo mi to líto, opravdu jsem měl slzy na skráni a v samotce jsem pak ještě domýšlel, jak se to ostatně vždy děje. Ono proč, proč já, za co já, jak dlouho a co všechno z toho bude a kdo všechno bude s námi? Koho je potřeba chránit, koho můžeme pustit, že je někde již za horami. Jak to nesou naši a kdo to vlastně práskl? Věděl jsem to velmi brzy, protože nastoupily vyšetřovačky, ke kterým nás vodili někam dále z lapáku do estebárny.
 Již se nedá vzpomenout na všechny ty ksichty, které se podílely na vyšetřování nebo na mlácení. Nejhorší bylo čekání v prázdném prostoru a hodiny a hodiny mezi čtyřmi estebáky, stále znovu opakovat všechno od pouhé stravy do kázání, stále znovu. Kdo chodil na bohoslužby, kdo byl s námi ve styku, kdo k nám jenom přišel jako spojka, kdo je za vším, jestli arcibiskup, nebo kdo jiný, co jsou kroužky eucharistické, co ministrantské, nač je soutěž biblická, co se tam učí, jistě je to namířeno přímo proti lidovědemokratickému zřízení. A zase: "My už máme všechny, my vás všechny pověsíme nebo pověsíme jenom faráře, kteří nám chtějí bourat ze zášti všechno to, co naši dělníci vybudovali. Ale my se nedáme, my vás rozdrtíme."
 To byla hesla všech těch ubožáků, kteří se na nás učili, jak chránit své dobré bydlo a za pouhé mlácení dostávali nemožné tisíce. Nedá se říci, že bychom mohli cokoliv zatloukat. Každý věděl, že kde je více lidí, tam se nic neutají. Tak to bylo i s námi. Bylo to pouhých 7, kdo jsme se znali, ale dali nás dohromady 43 a soudili na mé jméno.
 Protože neměli u mne při výslechu mnoho úspěchů, pokoušeli se na to jít jinak. Zavolali mou maminku a žádali, aby mi přinesla osobní věci. Vzala z domu kufr, dala prádlo, jídlo mně nesměla předat, protože mne zásobovali tehdy dobří Vizovjané. Přišla do lapáku a hned jí namlouvali, že za ty zločiny, které mám na svědomí, mne pověsí. Dovolili, abychom se jednou jenom potkali a mně prohlásili, že ji museli též zatknout, protože mi do kriminálu přinesla všechny nejhorší letáky. To se mi zdálo uhozené hned zkraje, ale nedalo se nic dělat. Nebylo chvíle na vysvětlování, nebylo ani možnosti pronést více než větu a už mne i ji táhli někam pryč.
 Nevěděl jsem, je-li to pravda, ale jak to bylo zajeté v Hradišti, po čtvrté hodině jsme volali přes dvůr na všechny možné strany, abychom se něco buď dověděli nebo zatloukli. Domlouval jsem se se všemi možnými farníky, hlavně s Jendou, který byl tak domlácený, že na něm vytáhli všechno, co se dalo jenom na druhé říct. Nepomohlo ani, že jsme byli připraveni na výslechy tím, že jsme ve všech kapsách a záhybech kalhot a kabátu měli nastrkaná zrnka kávy. Je to pravda, pomáhalo nám to k čilosti a též proti tzv. scopolaminům, kterými lámali vězňům vůli.
 Bylo mi nápadné, že jsem se ani od bachařů nedověděl, na které světnici je maminka. Bylo mi z toho nedobře a nevím to ani dnes, jak dlouho byla na bachárně. Po dobu vyšetřování jsem se neměl, co do zásobování špatně, měl jsem povolenou stravu z venku a tak mi mohli poslat i kousek tužky, když se mi podařilo vzkázat, že jsem měl průšvih. Papír (klozetní) byl jediný možný na komunikaci. Do posledního lístečku mně vše sebrali. Zpřísnili dozor a do cely mi nakonec nasadili fízla. Nebylo jednoduché to odhalit a ohodnotit, přece jenom jsme nebyli tak mazaní, že bychom hned odmítli člověka, který přišel vyhládlý a žebronil o kus chleba. I tímto způsobem se mohli leccos dovědět.
 Vodili mne na výslechy, ale museli mi nechat kolárek, protože jsem nebyl odsouzen a měl jsem právo na označení povolání, tak mi to aspoň tlumočili. Chodil jsem tedy jako duchovní s neduchovními pajtáši. S námi náramně pospíchali a protože z kluků toho vymlátili mnoho na nás na všechny, byla z toho připravena za 7 týdnů cirkusová šaráda. Divil jsem se tomu, že Huvar byl dán do čela protistátní tlupy, o které se psalo, na kterou se nadávalo a když se vezmou noviny z této doby, ani příbuzní nechtěli věřit, kolik toho ten mladý kněz udělal proti milovanému novému lidovému režimu.
 Někdy bylo velmi pusto na samotkách, jindy zase velmi rušno na chodbách. Když jsme se potkávali někde u estebáků, divili jsme se barvě, kterou jsme měli poměněnou vším tím, co považovali za projev nové únorové kultury. Někdo to dovedl prožívat od začátku jako psinu, jiní byli doslova zdrblí na nulu. Hledali jsme stále spojení se světem i s těmi, kdo patřili podle vyšetřováků do naší party. Bylo potřebí měnit výpovědi a měli jsme dost co dělat, abychom pochopili, jak mi to doslova připomínal vyšetřující soudce: "Jak chcete cokoli zachránit, když neumíte ani lhát. Zde se musí lhát, nebo budete viset!"
 Byl to život bez kostela. To nám chybělo, ale ne bez modlitby, která mohla být tou jedinou silou, které se dalo využít. V tu bohulibou dobu jsem měl v Hradišti i breviář. Jenom do soudu.
 Najednou byl velký kravál na chodbě. Poznal jsem podle hlasu bachaře. Řval o sto péro na jednoho našeho skauta. Ten se pokoušel zapálit kdesi získanou cigaretu. A když už se na to bachař nemohl dívat, jak se hoch zpotil rozděláváním ohníčku, hodil mu zápalku a řehnil se docela lidsky: "Volové, co jste to měli za skautskou výchovu, když jste se nenaučili ani rozdělat oheň. Měli jste zůstat doma a nelézt do kriminálu."
 I tato intermezza byla dobrá, protože kluci měli i o čem přemýšlet. Zasmáli se i s tím bachařem, jehož kořeny jistě sahaly do starého Rakouska. Jeden právník, který byl přidán též do mé party, zakoušel pravá muka. Byl velký sportovec a těch kroků se na samotce nedalo udělat mnoho. Říká později: "Pro mne to bylo skutečné peklo. Každá minuta, kterou jsem tam musel prožít." Pro nás by to bylo dvojnásob, kdybychom nebyli naučeni utíkat se více k Bohu. Za sebe i za všechny doma. Nevím, zda je to ještě možné, mít dnes tak opravdu rád ty své duše poddané a oddané, jak jsem to přežíval v Hradišti. Tam byl čas myslet, tam byla příležitost smířit se se vším, příležitost, kterou nikdo v civilu nebo jenom v civilním životě nemohl vykoumat.
 Je mi hanba za všechno to, co tam s námi a to naši lidé dělali, pokud se mluví stejnou řečí a co tam zkusili ti, kdo upadli v nemilost. Mnozí nedovedli hned srdnatě brát všechno, co se muselo přežít. Uráželo nás všechno, co tam bylo, počínaje hygienou. Chodili jsme, a to i na společné cele, na hrnec. Odhadl jsem ho v roce 1948 tak na 5O litrů. Později byly značně menší, takže bylo nutno se vycvičit, aby se člověk strefil. Jinak to nemusel přežít. Nešikovnost byla poloviční vzpoura.
 Kdo se dovedl modlit a kdo mohl po všech výsleších soustředit své myšlenky na věci, které nejenom zajímaly, ale byly potřebné k přežití se zdravými nervy, měl předstih před těmi, kdo nedovedli nic než čekat na žvanec, na cigaretu, nebo na to, jak to dopadne. Měl jsem jednu velkou ba největší výhodu, že jsem jaksi celý tento pobyt považoval za hrozné provisorium, které si nezasloužilo vážného přemítání. Nevýhodou bylo, že mi všechno připadalo hrozně směšné. Proto jsem měl zase zle od bachařů, kteří si mysleli, že mukl musí být vážný a smutný, jak to vyžadoval domácí řád a hlavně pak na Borech jsem dostával za to, že se stále "tlemím".
 Měl jsem rozestudovány tři obory a protože jsem chtěl studovat mezinárodní právo, měl jsem nevýhodu, že největší odborník - Dr. Krejčí, ministerský předseda z doby protektorátu, seděl na Borech již 3 roky. Byl dostižitelný jedině tak, že se dostanu s ním na celu. Jeden Zdrávas jsem denně přidával na ten úmysl. Vyjde - nevyjde. A vyšlo. Nikdo by mně to nevěřil, kdyby to skutečně nenásledovalo. Jak se totiž naše parta hnula na Bory, bylo velké odvšivování, holení, stříhání dohola, bdění na samotce a korekci a pak zařazení na velkou celu, kde bylo 3O nových i starých muklů pohromadě. K mému údivu, ať to nevěří kdo nechce, dostal jsem se z těch třítisíců muklů zrovna s Dr. Krejčím.
 Doslova Pán chtěl, abychom pokračovali tak, jak jsme si to naplánovali, protože naše plánování bylo vždy a všude po dobrém rozjímání, po hovorech v modlitbách, tedy více podle Božího plánu. Oba se spolu prolínaly. Byl jsem ne překvapen, ale velmi rád a nadšen, protože Jaroslav byl hned k disposici a já s převorem Zemkem, který připlul na stejnou cimru, jsme sedávali u nohou Dr. Krejčího, jenom ve spodňákách, jak jsme se doma mohli pohybovat. Nedá se popsat jeho radost nad tím, že může přednášet. Zase ožil, zase našel kontakt s mladším světem. Mně bylo 26 let - jemu dvojnásob. Dočkal se uplatnění v původním svém povolání.
 Již jsem se zmiňoval na mnohých místech, jak působí i na fysionomii vědomí potřebnosti. Za dva týdny se nemohl Dr. Krejčí sám poznat. Pozorovali jsme se jenom na hladině vody ve džbánečku. Zrcadlo nebylo dovoleno a on jásal a jásal: "Dušinko, já se nepoznávám, já mládnu, já zase mohu být profesorem." Využívali jsme jeho služeb, dodávali svým rošťáckým způsobem elán, protože nám nebylo nic posvátné, co nám nabízel režim. Proto jsme živili v sobě všechno, co bylo režimu protivné, co bylo blíže našemu myšlení civilnímu, co nás neustále přibližovalo k tomu, co je naším posláním.
 Stačila jenom dobrá nálada, kterou jsme si hleděli udržet, pěstovat a rozdávat dále. Kdo se ztratil ve smutku měl kriminály a to všechny velmi těžké. Pro tuto dobu byl lepší Švejk, než svatý Pavel. Byla to pravda: "Radost žít a radost dávat." A zde nebylo jiných darů větších než kus úsměvu. Měli jsme velkou milost, že jsme mohli kontrolovat všechno, co nějak souviselo s aktivní radostí. Náš profesor omládl a ani tomu sám nechtěl věřit.
 Jednu grotesku jsem mohl zažít ještě bezprostředně po příchodu do toho obrovského lapáku. Všichni měli nařízeno "umět číst, psát a počítat". To bylo úkolem řídícího učitele, který ještě podle starorakouských norem na Borech účinkoval. Svedli nás většinu do školy, posadili do lavic, ve kterých mučili stejným způsobem zloděje a vrahouny, aby z nich udělali kulturní lidi a řídící začal vysvětlovat abecedu a kdybychom se nerozesmáli hlasitě, a to všichni, jistě jsme se dověděli ještě kolik je dvakrát dvě. To již jsme nevydrželi. Řídící s údivem, že nevěděl, že jsme všichni již absolvovali obecnou školu, prchal ze třídy. A to byl důvod, že již nikdo po nás se v lapáku číst a psát neučil.
 V roce 1948 a dále ještě několik měsíců nebyly zavedeny pracovní normy. Mukli dělali různě, buď navlékali špendlíky, nebo dávali všechny možné velikosti patentek na kartičky po několika tuctech, nebo skládali dohromady různé součástky podvazků nebo železných knoflíků, které se skládaly z mnoha částí, nebo cídili zlaté nebo stříbrné nádobí, ukradené v našich zámcích a církevních objektech. Připravovali česnek, cibuli nebo co bylo nejhorší - drali peří a to do úplného ochromení rukou, protože po zavedení normy musel mukl denně odrat 67 dekagramů peří.
 Kdo měl známého chodbaře (byla to funkce velmi důležitá), ten mohl dostat třeba cíchu krocaního peří a tam se dala v tomto případě norma splnit. Jinak běda, měl-li někdo jenom malé polské peří z války nebo peří dánské, (ve kterém byla cigára proti molům, která mukli žvejkali), pak neměl šanci něco z toho i přibližného úkolu splnit. Po nesplnění následovala trestní dávka. To znamenalo polovinu z toho, co normálně bylo stravou, bez cukru, bez omastku, všeho jen polovic, takže to bylo jen na přežití, ale na výkony velmi málo. A někteří, třeba méně zruční, žili v trestní dávce celý rok i déle. Trestní dávka byla se zastavenými výhodami - ani dopis, ani návštěva.
 Pokud nebyla výkonnová norma, byli jsme pohromadě na společné dílně. Zasedli jsme tam za předsednický stůl, u kterého mohli sedět jenom vedoucí velkých skupin. Nebylo nás od státního soudu ještě mnoho. Byl jsem u jednoho stolu v té době s Dr. Habáněm, s Dr. Šmejkalem, s převorem Zemkem a s mnoha jinými, kteří patřili též do všech možných rozvratnických skupin. Vymýšleli jsme společenské hry a ničili, jak to jenom šlo, všechno co jsme dostali do rukou. Byl to boj o čistotu svědomí, ale pracovali jsme statečně na jeho výchově. Proto se do svědomí vešlo mnoho, co jinak neobstojí.
 Měli jsme radost, když jsme poslouchali zloděje, jak se hádají. Nadávali si. Byla to škola sprosťáren. Dověděli jsme se podrobně o zajímavém rozdělení republiky na prostory, revíry, kde hospodařili jenom určití lapkové, určitými metodami. Poznávali jsme všechny druhy zlodějů i zlodějíčků, vrahů a vrahounů. V té době nás kněží ještě bylo velmi málo v kriminálech, ale to se dohánělo, takže jsme brzy byli nejvíce zastoupeným druhem lidu českého.
 Při nástupu na Bory nás vítali muklové, kteří nám přidělovali obleky, brali do úschovy všechno, co jsme si přinášeli sebou a navazovali kontakty pro nás zcela nové. Hlásí se ke mně jeden, když se přesvědčil, že jsem opravdu farář a praví: "Jsem rád, že tě vidím". "My patříme do stejného cechu" - říkám: "Ty jsi též páter?" A on na to: "Já jsem kasař Karlík." Počkal si na můj údiv: "Tak jak my patříme k sobě ?" A on odpovídá: "No dobře, vy nám to hospodaříte a my vám to bereme. Socialistická dělba práce." V pozdější době jsme to docela dobře poznali, že je tomu tak a to nejenom u socialistů, ale i u těch, kdo následovali. Jenže oni nás nepovažovali za sobě rovné.
 Bory! Každé oddělení mělo svoje praktiky, každý bachař byl jiný, ale musím říci, že i mezi nimi byli lidé, kterým tento režim neseděl. Pomáhali, jak a kde se jenom dalo nebo aspoň neviděli, když jsme museli šmejdit. Nedokázali jsme vydržet bez nejrůznějších akcí. Jen na izolaci to nebylo možné. Velmi zajímavé byly druhy kázně a trestů. Byly rozmanité podle lidí i podle atmosféry, jaká vládla nad národem. Někdy byli ochotni i ti nejmocnější tolerovat všechno, jindy za každou blbost se hnalo do korekce. V tom případě nebylo jediné hovadiny, za kterou bych nedostal a protože jsem se jim stále řehnil, měl jsem skráně, zadek i nohy řádně otlučeny. Tam se dalo poznat to, co já stále tvrdím, že mladý člověk musí vědět, co vydrží a kolik toho vydrží. Dvě krajní meze a to ve všem, ať se jedná o hlad, o tvrdost ležení, žízeň nebo i o hygienu, protože byly někdy doby, že nás nepustili do sprch ani jednou za dva měsíce.
 Nejhorší bylo přebývání v korekcích a já jsem tam pobyl dosti a víckrát. Byl jsem dobitý, takže vím, co to je lapák i zevnitř. Kdybych měl úplně popsat týden nebo měsíc v korekci, byl by to román, protože denně od třičtvrti na pět do čtvrt na jedenáct, pokud nebyl jiný rozkaz, jako například dělat dřepy nebo do úplného zblbnutí leštit žánek (WC -příruční), muselo se chodit a chodit, 7 kroků dopředu a zpět a tři kroky napříč. Protože tam byla prkna, která musela svítit bělobou, museli jsme někdy dva celé dny drhnout a drhnout a potom stačilo dvakrát přejít tam a zpět a byla hned cesta, protože boty s velkými cvočky špinily rychle podlahu.
 Snad příběh z roku 195O z korekce. Dali mě tam za to, že mne chytli s cigaretami pro poslance Broje. Sám jsem nekouřil nikdy v životě, nikdy jsem to ani neschvaloval, ale přece jsem měl průšvihů za tuto neřest více, protože jestli byli někteří mukli někdy k nesnesení, byli to kuřáci. Hned jak jsem přišel do podsvětí, dostal jsem takovou ránu levačkou do tváře, že jsem se sesypal. Brabec totiž byl levák a mlátil tak hrozně, že dokázal vytlouci celou skráň zubů. Zrovna P. Bednaříkovi, který brzy po navrácení domů skončil paralysou mozku. Všichni kluci, kteří měli narušenou dolní nebo horní čelist, končili v hrozných bolestech a zkroucení až skoro na zem. Neznám, že by někdo přežil.
 Jeden den na korekci. Pro mne to nebylo lehké, protože jakmile jsem slyšel od některého z těchto potratů, jak jsme je nazývali na chodbě: "Tu máme jednoho z kurev Vatikánských," už jsem věděl, že zase přijde Walm, Brabec, Trepka, nebo vůbec některý z našich hlídačů a již bude zase zle a zle. Bylo to zrovna v padesátém roce, na můj svátek. Několikrát jsem slyšel ten hrozný řev Walmův na chodbě a už jenom ozvěnou zaznívaly bezmocné výkřiky bitých spoluvězňů. Nejhorší čekání bylo, když vynechal jednu celu a pak se vrátil.
 Nikdy nemlátili všechny ve všech celách. Nechávali nás čekat, aby to bylo zajímavější. Vlezl jako kráva naširoko do mé samotky a s bejčákem dlouhým až po zem se šine ke mně. Nejdříve mne skopl na zem, lapl mne za kabát, přehodil přes pryčnu, protože již jsem nespal jenom na zemi, byl tam svrab a začal mlátit. Někteří téměř nepřežili, že řvali při bití. Mne mlátili za to, že jsem neotevřel ani pysk. Měl jsem zase výhodu. Nevydržel jsem nikdy více při vědomí než jenom 7 ran přes zadek a páteř a pak jsem již nevěděl, co se děje nebo kolik jsem jich ještě dostal. Bylo to vidět až později, kdy se celé tělo po ranách barvilo všemi možnými odstíny. Protože jsem nejenom věřil, ale i používal živých snů k výkladu, proto mi Pán poslal posla i v tomto těžkém údělu.
 Probral jsem se za drahnou dobu, venku na dvoře byly slyšet kroky na vycházce. Nevěděl jsem v prvním okamžiku, kde jsem a co se to vlastně děje, nemohl jsem vstát, byl jsem vražen pod pryčnu. Rychle jsem si pomáhal, jak mi to jenom šlo a protože bylo nebezpečné se jenom trochu zpozdit, proto jsem se zabelhal k okénku, které bylo dva metry nad zemí a rychle jsem přitlačil čelo na studenou, vlhkou zeď, abych nedostal znovu. To by bylo hned mnohem horší. Nemohl jsem ani stát ani chodit, jenom jsem se jaksi táhl a vím bezpečně, že při každém pohybu jsem sténal bolestí. Nebylo to k vydržení. Jenže to bylo tak často, jak jen měli bachaři chuť.
 Nevím, jak to mohli synci vydržet, když se nedovedli ani modlit, rozjímat, ani přemýšlet o něčem, co by jim zkracovalo čas. Měl jsem v tomto ohledu výhodu. Rozdělil jsem si celý den na mnoho úkonů, které jsem v tomto soustředění dovedl velmi pečlivě využívat. Nejdříve jsem měl tříhodinové rozjímání o některé části Mše svaté. Je to zajímavé, že zrovna, když jsem se modlil toho třináctého června modlitbu k obětování: "Přijmi svatý Všemohoucí Bože, tuto oběť neposkvrněnou..." jsem zažil ten nejhorší nářez v životě.
 Zrovna se mi zdálo před tím, než jsem vylezl z pod pryčny, kam mne zakopal Walm, jak mi v živém snu podávala malá J. L. kytici krásných mečíků a při tom svým tolik milým hlasem říká: "Velebný pane.." Chytí mne kolem krku a to byl moment, kdy jsem se probral z bezvědomí. Když vzpomínám na hrůzy i na krásy života, zůstává tento okamžik tím, který nepřestávám považovat za ten nejkrásnější v životě. Tam jsem cítil dobrotu i velikost Boží, jak sám, tak tím, že mi poslal tohoto zvěstovatele. Je ještě i láska na světě.
 Po rozjímání jsem až dopoledne opakoval všechno, co jsem si pamatoval. Nesmíme zapomenout, že po celou dobu, kdy byly na dvoře vycházky, jsme museli v korekci držet čelo přilepené na zdi pod oknem. Často jsem zaslechl své jméno, někdo ze známých zdravil. Od chodbařů věděli, kde jsem a že všechno, co skýtá na hrubostech borská korekce, mne nemíjí. I tomu jsem dovedl být rád, protože být jenom s pavouky ve stuchlině bylo někdy k neunesení.
 Měl jsem i tam své pomocníčky. Byli to zrovna pavoučci, kteří měli rádi tak zvané ranní kafé. Nešlo to pít, lil jsem je do ďoury v podlaze a oni jako děcka blejzali tu louru s takovou chutí, že jsem se tím bavil. Protože tam bylo těch pavoučků 7 druhů, cvičil jsem s nimi vždy po poledni, kdy mi přišlo škvírou v deskách na okně před třičtvrti na dvě sluníčko. Dával jsem jim nožku přes nožku, vyprávěl jsem si s nimi a oni jako by tomu rozuměli, dávali pozor, co jim vyprávím. Pavouk sekáč se mi odměnil, že mne vždy několik vteřin před budíčkem budil. Vylezl na pryčnu a tak dlouho mi šimral v uchu, až jsem mu poděkoval a řekl: "Dík, vstávám". To mne zachránilo i od hrozného bití, které následovalo vždy, kdykoliv někdo hned nevstal.
 Po obědě jsem pravidelně rozjímal Křížovou cestu. Aspoň do pěti hodin a pak jsem se hleděl modlit již před spaním až do devíti a dále, až zase zazněla siréna, která nařizovala, že musí být každý ve svém brlohu. Jen na prknách, jenom jednu dečku, špinavou a říkali jsme proprděnou, jako záclonu v té nemožné zimě. Nešťastný každý, kdo onemocněl. V korekci nebylo právo ani na lékaře, ani na raport, ani na holiče a ani na vycházku. Měl jsem krásný plnovous, když jsme měli na chvíli ráno vodu, podíval jsem se vždy do hladiny, přilízl plnovous a pospíchal, abych včas mohl zase odevzdat na chodbu lavorek s kartáčkem na zuby a ručníkem. Jenom na deset minut to bylo dovoleno.
 Ve vedlejší cele byl v tu dobu jeden mladý hoch, který byl již tak dobitý, že neměl ani pojem času. Stačilo jenom ráno zaspat a dostával toho tolik, že se ozývaly jenom výkřiky, bolest. Byla hrozná bouře. Nikdy, a snad jenom v Alpách, jsem zažil podobné dunění. Blesky nám vždy osvítily modrým světlem stěnu v korekci. Tu se zdálo onomu hochovi, že vidí v každém blesku svého tatínka. Vždy, když blesk přetrhl temnotu, on mohutným výkřikem přivolával svého tatínka. "Tatínku, tu jsem, já tvůj Zdeněk. Ještě mne nevidíš, pojď si pro mne, to se nedá vydržet.." Toto dění se opakovalo a on nepozoroval, že se dívají špehýrkou bachaři, kteří čekali na vhodný okamžik, aby zasáhli, tak jak se to naučili. Vtrhl jich tam do cely větší počet a mlátili ho tak dlouho, až to znamenalo jeho poslední okamžiky.
 Zajímavou postavou mezi všemi ostatními mukly byl kasař Nesvadba. Človíček nenápadný, o půl hlavy menší než já, na pršáku nosu měl brýlky, takže když se podíval zpodelbí na člověka, vypadal jako sňatkový podvodník. Velkou pleš a nikdy nenašlapoval rovno, zdál se, jako kdyby napodoboval chůzi Indiánů. Ale byl to inteligent velkého stylu, kterého nám dali na světnici po popraveném gen. Píkovi.
 Jeden bachař, který s námi takhle hrál, říkal, že jeho poslání bylo sledovat všechno doprodobna, jakým způsobem si vedou oficíři. Byl jsem tam mezi nimi sám kněz. Bachař Výleta - starý rakouský styl - přišel, že nám tam dává loupežníka. Zanesli jsme mu tam vodu, dva lístky povinného papíru a potom jako vždycky jedna otázka "co potřebuje". A on to říká docela lidově: "Přineste mi 8 bochníků chleba, Bibli a potom se můžete na mě docela dívat zvysoka. Nechci vás vidět, protože všichni, co přicházejí, jsou ohavy". Starý Výleta měl smysl pro humor a tak říká: "Mordyje Huvar, udělejme tu srandu, já mu ty chleby seženu". A nevím odkud, přitáhl basu staršího chleba, byly to dvoubochníčky, tzn. pro jednoho na 2 dny, asi 40 dkg, protože příděl byl tehdy 18 dkg na den. Dali jsme mu to do cimry. Jeden velký kbelík vody, měl protekci, takže jí dostal víc a bachař zašperoval dveře. Povídá: "To jsem zvědavý, co s tím chlebem udělá". Jak velký měl hlad, to se dá těžko předpokládat, ale lezlo mu to tam jako do velké pokladny hasák. Protože tam měl bednu s knoflíky, které měl skládat dohromady, podotýkám, že tenkrát žádné normy nebyly, měl tam víc archů papíru, který použil okamžitě na zatěsnění dvou velkých oken.
 Při otevření ráno, když jsme mu tam dávali tzv. kávu, si nikdo nedovede představit tu hrůzu zpustošeného vzduchu. Nedalo se tam ani vlézt. Důvody jsou všeobecně známé, ale z chleba neměl ani kůrku. A jeho první otázka byla: "Tak dneska budu držet hlad nebo co, že mi nedáváte chleba" a starý Výleta mu přitáhl ještě dva bochníky. V tu dobu jsem dával věci na cely, (protože jsem byl nejmladší na izolovaném oddělení), vodu a jídlo, vytahoval jsem žánky ze zdi s lidskými "poklady". Měl jsem tedy přístup několikrát za den i k našemu loupežníkovi. Starý Výleta nám přál rozhovoru a říká mi: "Mordyje, vy si můžete na něm vyštudovat, todle je postava, s jakou se venku nesetkáte" a nehlídal mě kdy a kolikrát jsem vlezl loupežníkovi do jeho cimry.
 Viděl jsem, s jakou vášní čte Bibli a skládá knoflíky, na které se nemusel vůbec dívat. Prstíky měl takové jako dcerka ze 4. třídy, ale tak mrštné, že sotva půl tuctu jiných muklů mu stačilo na jakoukoliv ruční práci. A hned na mne vyhrkl: "Za co vy tu troškaři vlastně sedíte? Vy jste neměli klidu doma. Vy jste se sice měli lépe ale klid nemáte ani v lapáku, protože stále o čemsi přemýšlíte. Moje filozofie je jednodušší. Když jsem venku, mám každý den neděli a svátek, když mě líznou, tak prožívám všední dny a přitom nemyslím na ty neděle, které jsem měl venku. Vy jste sama starost a nemáte čas žít to, co já považuji za důležité, totiž přítomný čas. Tomu, co vy hlásáte z těch vašich dížek v kostelích, tomu já stejně nevěřím, protože to máte přizpůsobené vašim bohatým přehozům. Bohatým lidem se bojíte stejně říci pravdu. A zatím my tu sedíme kvůli těmhle hajzlům. Čemu jedině věřím, jsou zázraky. Zázraky, to je moje. A teď se drž, budu ti vykládat, od kdy já věřím a proč věřím, že jakýsi Bůh musí být".
 A začal vyprávět docela lidovým způsobem. Byl jsem na tento tón zvyklý z Valašska, on byl valach. Vyprávěl, jakým způsobem se setkal poprvé osobně se zázrakem. Byl hrozně nemocný a říká to s takovým povzdechem: "Už jsem myslel, že zdechnu, to nebylo tak důležité, oni si to mysleli všichni z celé rodiny. Doktor jim říkal, (myslel si, že to neslyším), déle jak do rána nevydrží". Naše rodina byla čilá v myšlení a proto hned jednali z místa. Mě už téměř pochovali, už jsem ležel jenom jako zdechlina a nevěděl jsem, zda dožiji rána. A tu jsem si vzpomněl na to, jak mi kdysi moje maminka vyprávěla, jak dobrý je Pán Bůh, ale já jsem ho nikdy nepotkal, ani při žádné kase, ani tenkrát, když mě policajté zhafli, ale teď jsem si na něho vzpomněl. Palici jsem měl pořád ještě dětsky jasnou. Moc let mi ještě nebylo, měl jsem asi 16 roků. A tak jsem se začal hrozně pěkně modlit. "Jestli si, jaký, Pane Bože, tak mi to dokaž. Budu ti sloužit jako pes, budu se k tobě lísat jako kocour, jenom mě teď postav na nohy, vrať mi chuť ke žrádlu a umyj mi oči, abych zase viděl na svět a uvidíš, že tě nezklamu".
 Upadl do hlubokého spánku, říká, po mnoha dnech, jinak byl již vyschlý jako rozbalená mumie a teď se mu zdálo. Najednou ho někdo uchvátil za jeho mocnou kadeř, v přítomném čase by to bylo horší, protože už měl jenom zbytky chmýří na své palici a teď říká: "Mě to táhlo a táhlo pořád výše, nad naši střechu, nad naše hnojiště, pořád výše, už jsem viděl dědinu už jenom zdálky a řval, přestaň, já se výšek bojím. A tu, když jsem už byl tak vysoko nad mořem, že vodu jsem jen tušil, najednou mě to prásklo přes pysk, koplo mě to do zadku a shodilo mě to dolů s větou: "Teď jistě už budeš věřit, že jsem, ale chraň se mi nesloužit, to by byl tvůj rychlý hrob". A tenkrát, ještě loupežník pomyslný, se probudil celý mokrý, propocený, ležel vedle postele na zemi a říká: "Jedno mi jenom hárálo v břuchu - hlad, hrozný hlad. A to jsem už kolik týdnů nežral. Najednou jsem vyskočil jako srna a první cesta mě vedla ke spížírně." To si ještě pamatoval, kde je a říká tak, jak nás byla mnohočetná rodina a byly tam ještě nachystané různé hrnce a hrnečky pro celou rodinu, já jsem si lapl na zem a valil to do sebe do té míry, že to potom znamenalo skoro infarkt pro všechny moje příbuzné. Už mě odepsali, už mě skoro pochovali, ale co bylo pro mě katastrofální, už se podělili i o mé svršky, takže jsem už neměl ani trenýry, ani košili, jenom ty hadry na sobě.
 Když vstoupili dovnitř do kuchyně a podívali se do spižírny, najednou mě uviděli, jak do sebe mlátím zásoby pro celou rodinu. Tak hrozně se zděsili z toho, že žiju, že jsem myslel, že toto bude druhá moje, ale násilná smrt.
 A teď s takovým porozuměním pro pátera zdůvodňuje: "Tak přece musím v Boha věřit že je, dokázal mi to". Říkám mu: "No dobře a děláš si z něho něco?" A on docela bodře odpovídá: "Hledím, abych byl vždy tak šikovný, aby mě hned nechytili. Bible, to je moje, ale vy holomci si tam vždycky cosi přidáváte a na to, co koledujete navíc, já už nedržím". Tedy nás, jako instituci, která má právo vykládat Bibli vylučoval ze svého zájmu. Musel být sám, ale Výleta sám dbal, aby neměl příležitost na nás žalovat. V životě jsem neviděl tak šikovné ruce a takovou upřímnou průhlednou duši. Poprvé jsem se setkal tak blízko s duší loupežnickou. I bachaři si zvykli na tento název, který jsem mu dal - loupežník - a tak když šlo o něco, tak říkali - jdeme k loupežníkovi. A když ho bral na vycházku, čemuž se na Borech říkalo "dělat vzduchy" - Výleta ho vždycky volal "tak uděláme vzduchy páni generáli i páni loupežníky".
 Kouřit se nesmělo a tak bylo nutné se starat o vajgly. Tato povinnost padala na služebníky chodeb. Udělal jsem, co jsem mohl, takže jsem si vysloužil název "král čiků". Dřív, než bachař ho stačil tak daleko hodit, aby dopadl na zem, já jsem ho už měl v čepici. Za to jsem si zasluhoval i políbení ruky od našich nejvyšších důstojníků, protože tam jsem se setkal s kuřáckou vášní do té míry vytrénovanou, že jsem se domníval, že by stačilo několik krabiček cigaret a celá Mažinotova linie by se mohla dárci věnovat.
 Tento loupežník svojí šikovností vzbuzoval hrůzu celému oddělení, kde nás bylo tenkrát jen 28. My jsme tvrdili, že víc nejsme schopni udělat, skládaly se všechny možné hlouposti a loupežník stačil přitom, že četl Bibli, to mu povolili, udělat 7x tolik, jak náš nejšikovnější mukl. A tak oficíři mě pověřili, abych s ním vyjednal spolupráci. Nešlo o mnoho, ale říkám Frantovi: "Vzkazují ti naši nejvyšší uniformovaní páni, abys vstoupil s nimi do pracovní spolupráce. Ty budeš odevzdávat svoji práci, tím si ukrátíš čas a oni ti budou posílat svůj nákup". Bylo ujednáno, Franta byl proto. Povídá si: "Tady přece nezdechnu hlady".
 Ale říkám mu: "Franto, máš v palici, ale kdybys to odmítl, tak bychom ti k tomu hladu pomohli, protože bych ti dával všeho tolik, kolik potřeba". A tak se celý týden Franta činil, protože se těšil, že dostane něco masitého z nákupu. A páni generáli kurzovali, debatili, nerobili a spoléhali na loupežníka. Byl pátek, den nákupu, nikdo nedostal nic víc, než nákup za 30,- Kč, a to nám ještě museli peníze poslat z domu, ale oni se usnesli, že co do kvanta bude nejlépe, když mu zanesu rohlíky, protože těch přece jenom je víc za 30,- Kč, než 10 dkg salámu, který též stál 30,- Kč. Měl jsem na sobě zástěru, ulepenou doopravdy i od fekálií, protože jsem vytahoval hrnce - žánky a teď s tímto pokladem jsem se vrhl směrem k loupežníkově cele. Zmerčil, že tam někdo kráčí, to bylo vždy rachotu, než se podařilo závory odsunout a já jsem nestačil říct ani celou větu a už jsem viděl, jak mu poskakují brýlky na jeho nosánku a jeho pysky mlely, jako kdyby dostal psinku.
 A teď ze sebe vyjekl: "Ven, ty špíno, to si myslíš, že já budu žrát ty pitomé roháčky? Ať si to generálové nastrkají tam, kde bachař při filcuňku hledá a řekni jim, že loupežník není špína, že jim to bude dávat zadarmo".
 V dobrém rozmaru jsem mu poděkoval za jeho velkodušnost a putoval jsem s rohlíky, napácovanými smradem z mé zástěry do cimry, kde přebýval gen. Mrázek, Přikryl, Janoušek, Pelich a celá řada ještě do té devítky, která obsadila sousední cimru vedle jeho. On se nezlobil, když jsme byli na vycházce, tak po nás svým kukučem házel jak zamilovaný kocúr, ale přece jenom jsme se cítili jaksi zahanbeni, protože zloděj nás musel učit velkodušnosti. Ale tenkráte byla bída, takže jsme byli vděčni za každou skývu chleba i za každý kousek lecčehos, co nám někdo někdy mohl pokoutně třeba podat. Jenže tohoto pohybu z našeho oddělení bylo tenkrát velmi málo.
 Ze stejné doby a ze stejného prostoru se udála událost, která ukázala na rozdělení ve zlodějském národě. Přivedli nám tam dost primitivního fízla - jednoho opravdického zlodějíčka. Už jeho vzezření svědčilo o tom, že ho museli u každé králíkárny hned chytit a každou čokoládu, kterou někde zchlamstl, mu hned mohli vymlátit z jeho chřtánu. Vypadal neohrabaně. A proti jeho přítomnosti se ohradil hned náš loupežník. A praví docela vznešeně: "Zloděj, to musí být karakter, ten nesmí psovi krást žrádlo a tadle svině zlodějská okradla i ratlíka v Brně". Nevím, jak se to mohl dovědět, ale Rezek nám to musel vyprávět a tak jsme měli další gaudium.
 Popisoval, jak ve válku šmelil. Jezdil mezi venkovem a velkými městy. Do měst vozil máslo a z města vozil látky, zimníky a to, co vyměnil anebo šikovně odcizil. Jenže se mu též někdy nedařilo. I zloděje okradli a tak v Brně okouněl na předměstí ve vilové čtvrti a říká si, musím aspoň dvacku dostat na vlak a něco do sosáku. A vlezl do první pěkné vilky. Říká, taková krásná paní, jakou jsem sotva kdy viděl, mě přivítala. "Vypadáte unaveně mladý muži" a on říká hned: "Řeknu vám to na rovinu, potřebuji jet domů, nemám ani bora a že mám hlad, to jste poznala na mě hned". A teď se ohlíží kolem sebe a u schodů na chodbě její "smetáček" si baští drůbeží játýrka. Sliny se mu sbíhaly a paní přijde a nabídne mu celý pekáč žemlovky: "To vám určitě přijde vhod" a on ten Rezek naplněn záští proti chlupáči, který vedle něho hodoval, dostal nápad a hned ho realizoval. Vyměnil svůj pekáč s žemlovkou za míšeňskou mísu, ze které ratlík hodoval a okamžitě se ztratil.
 Hospoda byla blízko, prodal mísu za padesátku a ztratil se z Brna. Jenže to se dověděli ostatní zloději a říkali: "To prase zlodějský nejenom že nezachovává hranice revíru, ale ještě nám dělá ostudu, že nezachovává zlodějskou morálku". V tuto dobu přišlo nařízení, že se musejí zlikvidovat všechny zásoby, že nesmí být nikde zbytek jídla, žádný rezervní šálek.
 Byla to doba r. 1949 - 1950, před tím krutým pololetím, ve kterém se umíralo, takže ještě po světnicích byly někdy pozůstatky po balících z domu. Řada hodných muklů mohla dostávat z domu poživatiny, sice určitého druhu, ale přece jenom někteří bachaři tolerovali i konzervy. Nepřál bych mužům zákona, aby viděli, co všechno v těch konzervách přicházelo. Kromě střeliva tam bylo asi všechno. Firmy, které toto vyráběly, musely na tom dobře těžit, protože v originálních obalech se tam dostával prvotřídní tabák, koňak, někdy výborné jižní ovoce. Kdo měl kontakty, tak ten nemusel sušit hubu, to byla zásada. Ovšem zlikvidovat všechny tyto konzervy do tří dnů, to byl termín hodně krátký a tak naši páni nabídli k dispozici velkoudušně i své konzervy, no ale to byly možná už chycené datem - vepřové, mastné konzervy, které do sebe zloděj Rezek soukal po půl kilech. Ale potom - ten se nezastavil a my jsme se nepřestali škodolibě řehnit, jak se nevyplácí nedožranost.
 Ovšem tím jsme vyplenili všecko odevšad a nebylo ani čím uplácet a nebylo čím si zaplácat žaludek, když nám někdy servírovali skoro psí žrádlo. Jenže i tato idyla měla své stíny. A stíny tvrdé, smutné a to, co se dohrávalo na jiných odděleních znamenalo vždycky jenom novou hrůzu. Připadalo nám to tam někdy jako za železnou oponou, která chránila i před jistými sprosťáky, takže tam zavedený režim nebyl vždycky zcela nelidský.
 S jedním jsem se nedokázal snadno vyrovnat a to byly filcuňky. Zdálo se mi to ponižující, když každý z těch hlídajících potratů hledal všechno všude a ve všem. Bylo to jako by hledání všech možných ponižujících praktik. A tak na světnici, říkám právě s rozhořčením před ostatními, že všechno snesu, ale tuto sviňárnu nemohu přenést. A tu se dal mírně do řeči olympionik Zavřel. Byl to vítěz na skifu na Londýnské olympiádě a obrátil to v hezký vtip. Říká: "Já se zase nemohu dost natěšit, až zase přijdou a já je budu moct fotografovat holým zadkem. Krásně ještě dvakrát se zohnu, při každé příležitosti dvakrát pšouknu a přitom pouštím přes rty jako by toužebnou modlitbu s úmyslem za koho a za co. A než si vyjmenuji celou naši vládu i s prezidentem, tak je po filcuňku". Nikdo nemá ponětí, jak toto dokázalo zase povzbudit morálku a bylo o jeden smutek v lapáku méně. Měli jsme další důvod k bžundě.
 Tentýž bodrý sportovec se vsadil ještě na téže společné cele (byl mimo to ještě výborný kreslíř), že vystrčí při nástupu, který byl vždycky před uzavřením v 21,15 hod. v každé cimře s hlášením, holý zadek na velitele a přitom ještě vydá potupný zvuk. Nevěděli jsme jak o tom přemýšlí, ale nečekal déle a hned tuto neděli to dokázal. Byli jsme nastoupeni, byl jsem sám mezi důstojníky, věděl jsem, co se připravuje, šponoval jsem stejně zadek i břuch při nástupu a tu to přišlo: ani jsem nestačil hodit pohledem v tu stranu, kde stál Zavřel, ale už jsem slyšel ječení až k bezpříčetnosti službu konajícího bachaře, který bral hlášení, opakoval všechny lidové i protilidské nadávky a vyhrožoval, že to si tedy vyžere. A Zavřel docela s klidem vytahoval svoje spoďnáky ze země výše a docela naivně jako šestnástka se omlouvá, že zrovna v tutéž chvíli, kdy chtěl ukázat svoji úctu k veliteli, se mu stala tato nemilá příhoda. Ještě si stačil vytáhnout šňůrku a teď stál a díval se tak nevinně, že jsme mysleli, že se bude bachař omlouvat.
 Ale slíbený raport ho neminul. Hned v pátek stál v celé řadě nešťastníků, kteří čekali na tresty před hrozným Šafarčíkem a vyfásl za to 12 dnů tvrdé korekce. To by ale nebyl Zavřel, kdyby neuzavřel další sázku. Uvidíte, že na mě nikdo ani nevztáhne ruku a já tam budu ještě obsluhovat jiné. Nevěřili jsme tomu, protože jsme znali, jakým terorem vládl v podzemí nejdříve Hermáček a potom Brabec. Sám to mohu potvrdit, protože hubu mám zvalchovanou od něj. Ale Zavřel, jakmile přišel, uctivě se sklonil před tímto hrůzovládcem podzemí, hlavu na stranu a teď se vlísával do přízně nejvlídnějšími větami, jaké ho učili, když byl ještě na obecné. A Brabec to sežral i s navijákem. Říká: "No nevím, co se to děje, i takové ubožáky mi sem ještě dávají na převýchovu, ale je-li někdo žebrák na hlavu, z toho já už socialistu neudělám".
 A už o něm věděli všichni chodbaři, byli to lapkové, mohli si ho vyvolat a on s nimi skládal šaty, prostěradla a rozděloval po cimrách vodu nebo jídlo. Ale aby to neměli tak zrovna zadarmo, tak tohoto blbce dokázal hrát až do konce. Na noc mu dopřáli slamníku, který se táhl vždy z chodby večer do cely. A když ho ráno vytahoval ven, tak stačil s ním vyvrátit žánek ve dveřích, teď to s těmi zbytky potáhl ještě přes půl chodby, s klidem si klekl k pozůstatkům a recitoval si Puškina a sbíral do hrnce to, co se trousilo po chodbě. Tím ale potvrdil, že je doopravdy blbec a oni ho poslali k nám zpátky. Přišel vítězoslavně, mával dlaněmi vzhůru a říká: "Gratulujte mi, ani jednou jsem nedostal po pysku" a o tuto scénu se s námi podělil. Za odměnu za můj zvonivý smích mi vykreslil dvě krásné scény do breviáře, který jsem měl tenkrát ještě povolený, moje slůvko, které jsem držel nad tím dlouhatánským stolem pro všechny přítomné a na jiné stránce Toníček na samotce.
 A teď říkám bachaři Vítkovi, který vystupoval sice jako přesvědčený straník, ale vždycky zachovával jemnou korektnost vůči všem a v každé situaci. Zůstával vždy člověkem. Nevím o jediném případu, že by někoho uhodil anebo že by na naši žádost nějakým způsobem reagoval tvrdě. A říkám mu docela nepokrytě: "Pane veliteli, je neděle, nejsme zvířata, člověk žije též i ze slova Božího, pusťte mne do sousední světnice". A on zpočátku na mě vyhrkl: "Mordyje, Huvar, vy byste nám tu jenom kázal a kdy budete dělat něco pořádného, uděláte mi výkazy, ale když se tak na vás dívám, vás nemohu pustit na strážnici, nebo mě vykradete zase všechny tužky. Na co vy je potřebujete? Máte uvažovat o pokání za ty zločiny, kterými jste chtěl zardousit naší lidovědemokratickou republiku. Vy s tím vaším papežem nikdy neskončíte", ale s klidem mě sebral za rukáv a strčil mě do sousední světnice a ještě mi dal radu: "Když už jim něco říkáte, tak jim to řekněte tak, aby se napravili, ale vás to též ještě čeká".
 A bylo to zrovna na světnici, kde byl ještě Standa Broj - lidovecký poslanec, který byl v r. 1950 pověšen. Na izolovaném oddělení byly nádherné okamžiky. Všichni bez rozdílu, ať byli vyznání jakéhokoliv i nejvyšší důstojníci chtěli, abych jim denodenně k večeru po uzavření velkého prostoru, ve kterém jsme se pohybovali, vždy něco vyprávěl z Bible. Tuto Bibli jsem dostal od Dr. Cyfeliho, který zemřel a který poznamenal vtipně, když jednou se vtěsnával do rozhovoru o těchto subtilních záležitostech písma, s očima v sloup obrácenýma: "Teď mi napadá, že by blázen poučoval velebu" a byl stejně poslušným posluchačem jako všichni ostatní. Nic jiného jsem jim nevykládal než synkům ještě před rokem u táboráku. Stejným nenápadným způsobem jsem jim hlásal tytéž zásady, jak je důležité být optimistou za každou cenu i tenkráte, když to není pohodlné a nekazit aspoň jiným jejich dobrý pocit, když už nemáme na to, abychom žili nadnešeně radostí. Jeden společný Otčenáš, někdy tři sloky písně Blíž k tobě Bože můj, tu znali všichni a co je zajímavé, že ani jeden z bachařů, a někteří tam byli řádní sprosťáci, nám nezasahoval do této milé půlhodiny. Toto bylo náboženství prosté nadutosti a teoretických vytáček, kterými by jeden nebo druhý chtěli omlouvat svoje nedůslednosti.
 Jestliže je možné v civilním životě někoho déle klamat, nebo vodit doslova za nos, v těchto společných příležitostech se to nikomu nepodařilo. Brzy byl doopravdy každý takový, jaký byl skutečně. Dalo by se skoro říct, že tam byl člověk tak prostý, rovný nebo odhalený, jaký byl před Pánem Bohem. Nikdo ani z těch sprosťáků, které nám občas dávali do našich cel, nedovedl zakrývat i příležitostné zločiny. Byl tu člověk jako takový.
 Protože na celém oddělení jsem byl zpočátku jediný kněz, měl jsem příležitost vykonávat i svoje intimní funkce jako zpovědník. Nikdy jsem se nesetkal s nějakým útokem, aspoň v tomto prostředí ne a jestliže někdo z přítomných se vyznával ze svých nešikovností, ti druzí se chovali do té míry tiše a ještě upozorňovali: "Buď potichu, tamhle si kartáčuje duši". Byly tam věci, které nesvědčily vždy o stoprocentní shodě. Ve většině případů to však byla politika, která i tam názorově rozdělovala.
 Někdy bylo potřebí opatřit nějaký ten tabáček, aby si zase člověk udobřil ty, kteří měli právo se i zlobit. Nebo musela nastoupit taková příležitost, jako se nám stala na kraji r. 1950. Objevila se dost těžká všeobecná otrava jídlem. My jsme z toho dokázali hned udělat pokus o oddělání politických vězňů a napínali jsme bachaře svými stížnostmi. Celý jeden den a příští den jsme odmítali cokoliv požít, takže basy s jídlem nosili zpátky a žádali jsme okamžitou kontrolu. Nemohli ji odmítnout, přišel nějaký dozorčí orgán s lékařem a ten určil, že tato otrava nebyla nic nebezpečného, že to bylo z kyselého zelí. My jsme se jim mohli vysmát, protože jsme měli ještě pod postelí každý nějakou zásobu, ale museli s námi počítat jako s těmi, kdo všechno neschválí.
 Hráli jsme uražené. Vyhlásili jsme všeobecně pasivní rezistenci, tzn. v tomto případě nikdo o nic nežádá, nikdo za nic neděkuje, nikdo s nikým z bachařů nehovoří, ba ani nežádá o dopisy či návštěvy. Přestali pro nás existovat všichni jako lidé a my jsme se chovali tak odměřeně, že příští den už to ti první bachaři nevydrželi a chodili se vlísávat do přízně a prosili, vždyť my přece jsme též lidé, nechceme vám ubližovat, řekněte si, co potřebujete, my vám to zařídíme a odpověď byla kamenná zeď - maska - my nic. Až nám zase vytuchlo, tak jsme nejdříve někdy ztratili slovíčko nebo sundali čepici. Ale někteří tam byli, kteří to vydrželi i bez zdravení jako např. jeden major, který nikdy nezavřel svá mluvidla a když ho chtěli kárat za to, že nezdraví, byl to Slovák, tak s klidem odpověděl každému z bachařů "tuna to není zvykom a já to zavadzať nebudem".
 Nebylo tam celkem žádných třenic náboženských, i když byli mezi námi jinověrci. Snad nejtěžší byly debaty o nerozlučitelnosti manželství anebo o neomylnosti papežské. To považovala většina z této vojenské inteligence za zastaralé a přežité. Jen jedna epizoda příjemně zatřásla tímto prostředím, když jsem najednou měl ohlášenou zvláštní návštěvu a starý bachař Výleta mi ji zvěstoval a zvědavě poznamenal: "Prý vás pozdravuje ten váš nejvyšší - jako ten" a teď nevěděl kdo a já mu říkám zrovna papež - on přitakává a říká jo, jo, on.
 Byla to zajímavá podívaná. Můj šéf z Vizovic, p. Bezděk na jedné straně cedníku, přes který jsme hovořili a hned se hlásil, aby to ze sebe dostal: "Ono, tento, pozdravuje vás svatý Otec, posílá vám tenhle růženec a požehnání pro všechny, kdo jsou s vámi". Bachař se dívá, ale mohl mi předat tento růženec s ostatky, který jsem vzal na izolované oddělení a při příchodu jsem říkal hned: "Synci, tenhle mi posílá náš nejvyšší velitel, nestydí se za posledního pěšáka, kdežto u vás, když má někdo o frčku méně, už je frajer a pes". Generál Mrázek ho bral s úctou do rukou a se slzou v oku mi říká: "Otecko, církev to přežije, když má takového velitele, ale říkám též, když má takové pěšáky". Téměř rok jsme ho měli všichni společně, modlili se na něm všichni přítomní důstojníci, Standa Broj i sám gen. Píka a teprve příštího roku mě ho bachař rozšlapal jako něco nepřípustného v socialistických ústavech.
 Tenkrát též sebrali všechno, co nám do té doby povolovali, tedy i můj breviář, se kterým jsem dostal do kriminálu i obrovský svazek dogmatiky a morálky, svázaný do jednoho velkého svazku, všechno v latině, takže ani náčelník nevěděl, že toto už není breviář. Jen mi připomínal též: "To máte na modlení, tak se modlete za ti dobří a ne za ti neřádi, kteří nás chtějí likvidovat". Byla to přece jenom opora být spojen takovými svazky s těmi, kdo zůstali venku.
 Světlou postavou na oddělení D 1 byl v době 48-49 generál Toussaint. Byl velmi příjemný v hovorech, skromný ve vystupování a v každém ohledu nejsečtělejší ze všech vysokých důstojníků, s nimiž sdílel též stejnou celu. Bylo nás tenkrát na celém izolovaném oddělení jenom 3O. O práci se starali naši živitelé a v tu dobu jsme dělali jenom patentky a to ty nejmenší. Byl čas na debaty u společného stolu, kde se setkávaly různé generace důstojníků.
 Byl to výsměch dějin, kdy seděli vedle sebe generál, který vedl kapitulaci německé armády v Čechách, plukovník Kadainka, který podepisoval za českou stranu stejný dokument, generál Přikryl, Pelich, Janoušek, zástupci naší vlády a docela svorně hovořili o všech otázkách, které se týkaly světové politiky. Bylo hned poznat, že všichni se shodovali v jednom: Sověty není možné udolat, pokud se to nepodaří s pomocí Západu ještě do 52. roku. V tomto ohledu se divil vždy generál Toussaint naivitě nebo prostému myšlení našich důstojníků, kteří své soudy podrobovali přání a mysleli, že je možno s bolševiky být hotovi jenom proto, že nám to vyhovuje, nebo že si to přejeme.
 Říkal docela otevřeně: "Pokud se to nepodaří až po Ural do roku 1952, budete se vy i celá Evropa ještě po padesáti létech vroucně modlit o to, aby vás Pán Bůh vysvobodil od tohoto jařma. A nemýlil se v ničem, jenom v tom, že jsme se za tu dobu odnaučili modlit, takže jsme se nemodlili, nýbrž jenom čekali a skoro zoufali, nebo jsme považovali poměry za tolik neměnné, že jsme se vzdávali veškeré naděje. To bylo to smutné na celé situaci, že jsme vlastně již ani nedoufali ve změnu a proto bylo tolik bratří, kteří se jednoduše vzdali a žili jenom ze dne na den. V lapáckých poměrech to znamenalo, že nic neriskovali, o nic se nestarali, jenom snad o to, aby vyšli s bachaři, byli dobří a mohli doufat v jakési úlevy.
 Nepatřil jsem k žádné z podobných skupin, protože jsem byl v neustálém kole, šmejdil jsem, kde se jenom dalo, hledal skuliny, ať to bylo sbírání zpráv, vajglů, přenášení věcí, které mohly jiným pomáhat, nebo jenom zarputilou pózou proti vychovatelům. Na oddělení D I jsem se zdržel jenom do průšvihu, který poznamenal padesátá léta tou největší krutostí v dějinách našich lapáků vůbec. Vykonstruované povstání, ve kterém přišlo o život více lidí, mezi nimi i poslanec Broj, major Černý, dozorce Petelík. Mnoho jich dostalo provaz změněný na velké tresty a to i v tom případě, že jim jenom seděl jako možný účastník v této komedií, jako Dr. Pražák, předseda nejvyššího soudu, který prokázaně ještě nebyl na Borech, ale odůvodnění znělo: "Kdybyste tam byl, jistě byste byl strůjcem této vzpoury!" Při tom všechno bylo vymyšleno a to tak naivně, jako by bylo možno z izolovaného oddělení vyvést všechny mukly do amerického pásma, jak udávali bachaři, kteří dokonce dovedli lhát tak, že se vidělo všechno již hotové podle map, které prý byly nalezeny u našich důstojníků.
 Jenom balíček cigaret jsem přenesl pro Broje a nechybělo mnoho a přišel bych o život v těch borských kostomlatech. Všichni bachaři, kteří se zúčastnili tohoto honu byli povyšování i o více stupňů, nepohodlní vyletěli nebo byli zavřeni a nastal teror, který neměl obdoby. Všechny sestavy byly poměněny, bylo velké stěhování v kriminále i mimo, protože najednou chybělo bachařů. Byli přivezeni i z Hlučína, Opavy, Ostravy a co bylo zajímavé, mezi nimi byli opravdoví lidé, kteří nechtěli mít nic společného s tímto hrozným terorem, který se projevoval ve všech úsecích života. Hráli více s námi než s vedením, proto též je na Borech dlouho neživili a hleděli se jich vším možným způsobem zbavit.
 Bylo to zajímavé, že právě v tuto dobu se podařilo zjistit všechno možné, co se dělo venku přes všechna opatření, protože jakýsi vzdor vyrostl v mnoha bachařích, kteří byli ještě lidmi. Bylo to období šikan, mlácení, trestních dávek, zaražených výhod, pobyt v korekcích, éra, kdy všichni Brabcové a Walmové a Strojíni, či Latmanové a Trepkové, měli volno a jenom opakovali všechno, co bylo již známo z období Německa. Byli jsme všichni stírání jako prach a jenom jsme chtěli jaksi přežít.
 Co bylo zarážející, že i rodiny bachařů se připojovaly a když zazníval nářek mlácených z korekcí, dodávaly báby z bachařských domů odvahu svým manželům: "Jen se nebojte, zabijte ty svině, které nám závidí naši lidově demokratickou blahobytnou republiku" a jinými větami chtěly též být při tom, když se hubila reakce. Bylo všechno slyšet i nářek z korekcí a hyenní hlasy těch hnusných bab z Plzně. Domnívali jsme se, že se všichni museli zbláznit, protože byli posedlí myšlenkou na odvetu za všechno, co se nedařilo a proto si dovedeme vysvětlit i ty další hrozné zásahy proti všemu, co nebylo zcela rudé.
 Náš život v uzavřených prostorách byl jiný. Nevěděli jsme mnoho o tom, co se děje s příbuznými, výhody byly právě jenom v tom, že jsme mohli třeba na samotkách přežít do dalšího rána a začínalo to zase znova. Čas se hrozně vlekl, bylo to nekonečné pro toho, kdo se nedovedl myšlenkově odpoutávat od toho, co bylo zde děsivou skutečností. Ve stejný den jsem putoval na samotku, kdy bachař objevil v podešvi loupežníka Nesvadby elegantní pilku, která byla na jedné straně naostřena jako nůž, na druhé jako s nejjemnějšími zoubky uzpůsobená dravá pilečka, která brala železo tak rychle, že se zdálo, že je materiál ze dřeva. Nebyl čas to předvést na hlavních mřížích v praxi, i když jsem u něho absolvoval teorii. Od té doby jsem se nemohl na dlouhé měsíce dostat z cely, kterou jsem obýval úplně sám. Pak zase do korekce, ještě v trestech jiných. Někdy přidali na chvíli někoho, s kým jsem sdílel na zemi slamník, žánek, džbáneček vody a jednu židli.
 Bylo to stále stejné, kromě zpřísnění v trestech, stále stejné čekání na kousek chleba, na oběd, na sirénu, aby se mohl člověk natáhnout ke spánku, který dovedli bachaři rušit nespočetněkráte za noc a buzerovali cvičením, nebo tím, že nutili stále mít ruce na dece, obráceni ke dveřím, rozžíhali světlo a vyli do noci kolikráte hůře než bachařští psi. To byla jediná muzika, kterou jsme slyšeli. Nebylo kolikráte, co by nás rušilo, a tak jsme cvičili soustřeďování mysli a přenášení myšlenek na dálku. A jak to fungovalo!
 Pokud jsme byli nuceni prožívat samotky docela sami, protože byly někdy doby, že nás nacpali do cely i šest, jako příprava na transporty, zvláště před cestou na Jáchymov, byly tyto cely jako opravdová zkouška nervů. Mnoho synků to zcela zlomilo, někteří nevěděli, co s časem, protože bylo období, kdy nám nedávali ani tištěný domácí řád, abychom si jeho překládáním nezkracovali své čekání. Jindy jsme dostávali na práci vázání špagátů, tzv. povřísel. Z tohoto sisalového materiálu, tvrdého jako žíně, jsme měli konce prstů zakrvavené a protože norma byla vysoká, museli jsme - jak to v českém národě bývá - i trochu šidit. Takže někdy měla povřísla podle normy 1,80-m a jindy tam měli jen polovinu a ta druhá byla jen takové hlavy a ocásky zastrčené vevnitř.
 Samozřejmě, že to dělal celý lapák a tehdy nás vázalo půldruhého tisíce muklů. Přišli na to, až JZD chtělo užívat povřísla a viděli ty švancíky. Následoval velký celkový nástup, hrozný kravál: "Přiznejte se, kdo jste šidili". Jenže jeden z našich vychovatelů nám to prozradil, že takhle dělaných povřísel je 6 milionů a tak jsme věděli, že celý tisíc potrestat nemohou, tak jsme se jenom uchichtávali, stáli a hleděli do blba.
 Místně jsme dostávali na práci na samotkách i přípravu česneku pro konzervárny. Kdo nerozuměl loupání a nepoužil aspoň nějaký litřík vody, aby mu slupky samy odskočily, tak během jednoho týdne nevzal ani lžičku do ruky, jak měl zkrvavené ruce. Horší bylo peří. Kdo musel drát peří rok a déle, tak zaručeně bez TBC nekončil. Bylo to spojeno vždy s neplněním plánu a to znamenalo zase jejich osvědčené omezení v jídle, dopisy, výhody, to všechno tímto způsobem se vyškrtalo. Samotky byly vždycky to nejtěžší, pokud tam musel člověk neustále být. Ideál pro nás byl, a někdy jsme jen marně po něm toužili, abychom na samotce přespávali a pracovali společně, ale to pro kategorii, jak patřil našinec, nepřicházelo v úvahu.
 Někteří bachaři měli dobré srdce a protože nad námi, nad oddělením C samotek byl garňák a vojáci byli živeni mnohem lépe a víc než my, tak vždy nějaký ten kbelík jídla zbýval. A tak ti z bachařů, kdo měl někde nějakého příznivce, přišel a rozděloval přídavky. Když jsem přišel na samotky ze šachet - z Mostecka, bylo zajímavé, že ten bachař, který mi zpracovával skráně, jako by to chtěl odčinit a když měl službu, vždycky se přišel aspoň podívat a zeptal se, zda se neurazím, když mi tam dá trochu vojenské čočky. I s tím se muselo počítat. Zle bylo pro naprosté nešiky, protože ti byli odkázáni jenom na příděl, který byl bez cukru, bez omastku a v polovičním provedení.
 Mezi korekcemi a mezi samotkami jsem korzoval v jednom kuse víc jak dvě léta. Ale též to vzalo jednou konec a dostal jsem se mezi ty, kdo byli připravováni pro transport na Jáchymov. Před tím ale ještě zapracovali v živých snech kapři, kteří prozrazovali kompletně všechno, cokoliv se mě týkalo a to celých 6 let. Kluci už si natolik zvykli na tuto symboliku, že pokud jsme mohli na vycházku, vždy nějakým způsobem jsem musel dát vědět, co říkají kapři. Bylo to tak všechno pravdivé a přesné, že se s tím dalo úplně počítat.
 Pro ilustraci jeden případ. Tenkráte jsme měli přidělenou sedlářskou práci. Šili jsme kožené sounáležitosti pro vojenské torny. A ze středy na čtvrtek kapři ohlašovali, že 68 nás budou transportovat na Mírov, že nás bude hlídat 30 bachařů, přesně kolik kilometrů ujedem a tak hned ve čtvrtek jsem to šuškal na dvoře těm nejbližším a ti to rozhlásili po celém oddělení - jede se na Mírov. Jenže nás bylo na oddělení 800 a to se týkalo jen 68. Ale s tím jsme nikdo nepočítali, prostě jsme se po česku na práci vyflajzli. Teď jsme sháněli jenom od chodbařů knížky, hajzlíkem se to vyměňovalo a práce čekala.
 Bachaři chtěli, ať odevzdáváme hotové zboží, Kozák si žádal hotové a my jsme čtvrtek, pátek, sobota nikdo ani neškrtl. Jenže v sobotu už to začínalo být nebezpečně. To znamenalo, že plán je ohrožen anebo zcela již znemožněn a kluci čekali, že pojedeme na Mírov. Sám jsem měl obavy, že někdo látne moje jméno a potom by to byla sabotáž, kterou bych asi v tuto dobu nepřežil. Ale Slávek Kronus, takový dobrý študentík z Prahy říká - vždy to byla pravda a zas to bude pravda a nerobíme. A byla vycházka i v neděli ráno a pořád nic. Říkám, neblbněme, budeme muset něco odevzdat, ale ti srdnatci odmítali dál. Bylo půl jedenácté a najednou řach, řach, otvíraly se cely jedna po druhé a četlo se číslo, jméno, odevzdat věci, to znamenalo dvě šídla, jehly, nitě i nehotový materiál a věděli jsme, že jsme zařazeni.
 Ti druzí nedělali, neodevzdávali též nic, protože aby se splnil plán, muselo se i v neděli aspoň trošku popohnat, i když bylo zajímavé, že přímo to nikdo nevyslovoval, že musíme pracovat i v neděli. To jen později na Mírově na metrárně se muselo pracovat, protože plán byl tak postaven, že tam byla vestavěna i neděle. A teď jsme věděli, že jedem. Hleděli jsme po této době útlaku využít každou příležitost, kdy se můžeme zasmát. A tak jsme byli soustředěni už asi v 11 hod. v pondělí na centrále.
 To každý zná. Tam se sbíhaly všechny paprsky borských bloků a teď nás počítali. Jenže ti potratové, kteří tam běhali se seznamy, asi v tuto dobu nebyli ve škole, takže jim to nějak pořád nešlo a nešlo. Nejdříve se odpovídalo zde, potom se muselo vykročit s pravou dopředu a oni počítali nohy, potom se musela zvednout jedna ruka, posléze druhá, potom nás počítali po zadku a už byla skoro jedna hodina a pořád jim jeden nadbýval. Už řádili jak tyfus a my jsme měli trpělivosti nazbyt, protože trpěli ti druzí. Až už jsme toho měli po krk, tak jeden z našich páterů takhle skromně hlásí: "Prosím, pane veliteli, mě čtete pořád dvakrát". Teď jsme nevěděli, zda sáhnou první po automatu, ale říkali: "Zdechliny, to si odstojíte" a vrátili nám to hned na Mírově tím, že jsme dobré tři hodiny na studeném větru čekali na zařazení do mírovského provozu.
 Že jsem se dostal na Mírov, to bylo též jenom šťastnou náhodou nebo řízením Božím, protože už jsem byl nejdříve bez spodňáků, potom ve spodňákách s třemi stovkami jiných seřazován a prohlížen zdálky před kriminální ošetřovnou a když šel kolem nás Dr. Chvojka, zahlédl mě v zástupu. Znali jsme se z dřívějška z izolace a tu mi hned říká: "Tam nesmíš, tam tě nepustím". Vzpomněl si na to, že když byl v bídě, mohl jsem mu dát bochník chleba a ten rozhodl o tom, že jsem byl o něco později zařazen na Mírov a nikoliv do Jáchymova. Za mě postoupil jeden vysokoškolák v abecedě a ten nepřežil v Jáchymově ani jeden měsíc, klec mu utrhla hlavu a tak jsem si říkal, zda to nebyl na mě chystaný úděl.
 Když nás v tom nóbl autobusisku obrovském dopravovali, čepice jsme museli mít hodně schované, jenže lidé mohli pozorovat naše oholené palice, takže stejně věděli, že jsou to mukli, ale poprvé po tolika letech jsem zase viděl kousek přírody a příroda kolem Mírova byla nádherná. Jenom ten vzduch, lesy a nevadilo nám, že po nás hulákali všichni ti pověstní bachaři. My jsme se těšili, že je nás víc pohromadě. Tam už bylo několik stovek kněží, celá vatárna byla jimi obsazena a nás pomalu přidělovali do různých dílen. Zas byla výhoda, v šatně byl zacvičený šatnař páter Zlámal, který měl pro nás už nachystané lepší uniformy, nespravované košile, všecko tak, abychom se tam cítili jako doma. Hned po něm vykřikovali bachaři, když nás viděli namóděné: "Tu vidět, že farář farářa padnout nenechá".
 Mě zařadili na košíkárnu. Bylo nás tam asi 30 a velmi intenzívně jsme se učili plést koše všeho možného stylu nebo odkládací košíky na prádlo se sedátkem. Byli jsme již pohromadě, mohli jsme vytvářet debatní kruhy. Se mnou byl Dr. Dacík, kterého jsem měl nejdříve jako učně a v druhém roce, když nás transportovali do Boleslavi, přebíral vedení dílny. Velmi rychle se mi podařilo zmocnit se tohoto umění a zastával jsem za několik měsíců místo košikářského mistra tak, jak se to v lapáku dělávalo, přeškolil psa na prase a už byly hody. Byl jsem nejdříve ve stolárně, to jsem znal ať to bylo hoblování, pasování dohromady nebo klížení, či jiné zvláštnosti jednoduchého stolářského řemesla, takže jsem měl brzy volnější ruce a slušnější jednání od bachaře.
 Mistrem bachařským byl nad námi starý Sova. Doopravdy sova pohledem, výřečností i celým přístupem. Přistupoval k nám s takovým bodrým tónem, jestliže viděl, že nás práce baví a ta nás bavila, protože jsme to považovali za takový Boží dar, po všech těch izolacích a samotkách. Teď v řadě s ostatními spolubratry na společných cimrách jsme mohli docela vykonávat i ty povinnosti, které jsme cítili jako své i jako úlevu. Košíky námi vyrobené nesly na sobě jistě pečeť požehnání, protože jsme vždy říkali, když v tom bude vrnět dítě, tak vyroste ve statečného juna, když budou do toho sbírat hrušky, tak jim bude P. Bůh žehnat, že jich nebude ubývat a hleděli jsme vždy v dobré pohodě a vesele odstavovat normu a tři procenta navíc. Protože jsem delší dobu řídil odevzdávání od 20 spolupletařů, tak jsem hleděl, abychom nedali nic víc než jeden košík navíc. Bachaři se pokoušeli kolikrát, ať zvedneme normu, oni z toho měli výhody, ale docela drze jsem vždy starému Sovovi odporoval s tím, že toto právo honit v zaměstnání končilo převratem a my, že odevzdáváme prvotřídní zboží a na víc nestačíme. Pro inteligentní ruce to nebyla žádná velká starost odevzdat buď jeden největší koš, na ten bylo 8 hodin, nebo tři středně velké bez lemůvek a rámůvek, docela jednoduché a lehké a potom byl čas na výklady. Když nebyl nad námi dozor, tak ruce stály a jely huby.
 Tak jsme přežili určitou dobu, než na to přišli, že rozkládáme laický živel a spojili všechny malé roztroušené jednotky kněží na dvě patra ve střední budově na Mírově. Bylo nás tam v tu dobu 640 kněží. Z toho několik biskupů, představených a bratrů, které počítali mezi nás. Nejkrásnější doba společných liturgických příležitostí, ale též možnosti důkladného školení ve všech možných teologických oborech a my jsme si toho vážili.
 Byl mezi námi též jeden typický kněz, zrádce, fízl, před kterým jsme se někdy ostýchali celebrovat nebo společně modlit, protože jsme věděli, že okamžitě to bude vědět ředitelství. Jeho konec nemohl být slavný a byl to poslední benediktýn, předchůdce z Orlové. To byla smutná postava. Ale to, co bylo nejsmutnější a zůstává v celém životě je, když někdo odešel ze života v kriminále. Nebyl-li zrovna mezi kněžími, většinou před smrtí stačili každého odklidit do kriminální nemocnice, a tam už byli pohromadě i všichni zlodějíčci nebo na Mírově i vrahové a ti usilovali o to, aby ani páter neměl klidné poslední chvíle.
 Jeden takový smutný případ. Byl velký pátek v r. 1953, páter Bárta měl na naší světnici, kde nás bylo 26, rozjímání o Křížové cestě. Trvalo minimálně tři hodiny. Jenže při jeho slovech jsme cítili šlehy důtkami, zarážení trnů, hřebů, zvedání kříže a bodnutí do hrudi. Všechno tak podával barvitě, že jeden z našich spolubratří, byl mimochodem spolupracovníkem, se tak rozlítostnil nad svým životem, že ho to na místě ranilo. A tak jsme vždy Jendu prosili: "Můžeš se s námi modlit, zpívat, rozjímat anebo dělat s námi stojky, jen tě prosíme, nemodli se s námi Křížovou cestu, my se chceme živí vrátit".
 Na Mírově jsme zažili úplně nejvzorovější filcuňky. Protože věděli, že nám fungují spoje navenek, byli si jisti, že vždycky něco najdou. A to byla touha všech bachařů přistihnout flaňďáky buď s Biblí, misálkem, růžencem nebo jakýmkoliv znamením naší sounáležitosti s církví. Jeli po nás jako hadi a tak nás překvapovali kolektivně. V 5 hod. ráno 30 bachařů vyhnalo všech 600 páterů na chodby, a tam byly chodby pořádně široké, zbavili nás šatů jako při 10. zastavení a teď hledali všechno všude... A našli.
 Při jednom takovém zásahu vytáhli jenom u košíkářů na 30 růženců, které jsme vyráběli z amerického proutí a samozřejmě bachaři nám k tomu přinesli ten jiný materiál a při návštěvách jsme to šibovali ven. Za každý nalezený růženec měsíc zaražené výhody, takže páter Václav, který stál z mé pravé strany, jich měl v puse pět, tak na půl roku bez výhod. Druhý měl celý misálek, vedle mě druhý páter Václav Bareš měl na svitku z počítačky opsaný celý anglický slovník a když mu ho bachař, kterému jsme říkali Prasečkář, vytahoval z kapsy, tak najednou, jako by cítil, že je to had, začal mlátit rukama, odskakoval a říkal: "Co to máte, co to je, to nemá konce". "To je slovník, pane veliteli" - říká bodře Vašek. "A kdy jste to mohl opsat?" A on říká, aby ho napnul: "V ty dny, pane veliteli, kdy jste měl službu".
 Já jsem si vyzkoušel na nich jiný trik. Měl jsem celou východní liturgii nádherným písmem psanou v balíku, který byl asi jako dvě másla v elegantním pytlu, které nám páteři z vatárny našili všem, abychom mohli snadněji šmejdit. Na sobě jsem neměl nic než husí kůži, ale v ruce jsem držel tento pytel. Tři ti nejvyšší mě prohlíželi. Ale nevšimli si, že jsem elegantně točil rukama na všechny strany, takže si mohlil myslet, že docvičuji nějaký moderní tanec, ale tento vak nezmerčili. Prasečkář mi nakopl košili ze země a když jsem si ji mohl na sebe přehodit, už jsem měl pod ní schován celý tento liturgický vak.
 Když jsem to předváděl bachařovi, který s námi sdílel sympatie - Vašíčkovi - říká: "Tak vidíš, že těmto blbounům chybí inteligence, to jsem rád" ale později s celou touto partou, která nám pomáhala, kutal uran. A přitom obětavě mi ukazoval do balíku proutí v košíkárně, kam nám poschovával věci potřebné k celebrování.
 V tuto dobu se přihodilo velkému Stalinovi smrtelné neštěstí a tak naši bachaři chodili s černou tkanicí na klopě. Viděli jsme, jak tam někteří potratové brečeli a naříkali, u našich dveří se zastavil jeden z těchto velkých inteligentů a hrozně naříkal. Otevřel dveře a povídá: "A oni ničemové ho k němu nepustili" a my jsme nevěděli, koho a kam. "Koho pane veliteli" - "Ono i v tom Sovětském svazu musí být hejno zločinců, protože mají tam odborníky na to, aby udrželi člověka libovolně dlouho na životě a oni ho k Stalinovi nepustili" a my jsme nasadili poutnický obličej a říkáme mu: "A co se mu přihodilo, nedostal angínu nebo osýpky, nebo zarděnky?" A on naříká dál a povídá: "Ale představte si, on umřel" a tak teď jsme nahráli stejně smutné ksichty, jak nám to předváděl před chvílí a říkáme: "Vyřiďte jim to tam nahoře, pane veliteli, že se celé toto shromážděné kněžstvo bude modlit za jeho duši".
 A on vyjekne vůl: "Proč za něho? Přece je to rozdíl, k němu my se modlíme", takže jsme se stačili jen pokřižovat a každý vyrazil jeden indiánský sten na počest velkého Džugašviliho. Byl vyhlášen státní smutek, všechno na půl žerdi, zlepšili nám stravu, dostali jsme každý 2 ks koniny a k tomu ještě zeleninové saláty, takže jsme si hladili jenom kněžské předsevzetí. Jenže to netrvalo dlouho, za tři dny zrušili smutek a za další tři dny nový smutek - Klema zhebl. A bylo zajímavé, jak na to reagovali bachaři.
 Ti dobří, kteří drželi s námi, ti z toho měli doopravdy gaudium a jeden z nich nám říká: "My si to tak hezky nacvičíme ty smutky, že se nám to bude líbit". A náš Sova přijde do dílny, zase má tkanici na klopě, špičku přehazuje v ústech z jedné strany na druhou a my na něj: "Kdo vám zase zemřel pane veliteli, snad dcera nebo tchýně? My vás litujeme, zase smutek". A on jenom odbrkne: "Dejte mi pokoj, však vy víte, kdo". Dělali jsme hloupé, ale věděli jsme v tom okamžiku, kdy se to stalo, protože ona neprodyšná stěna politické izolace propouštěla. No a po Klémovi následovala brzy Marta, ale to už bylo bez státního smutku. A tak jsme se měli o čem bavit.
 Přihodil se tam následující incident: Byl připravený útěk, který byl shozen. Bachaři byli rozestaveni s automaty pod zdmi Mírova a čekali jenom až parta, která se spouštěla po roztrhaných prostěradlech dolů bude na stěně a potom spustili do nich střelbu. Chladnokrevně zmrzačili kluky, nikoho z nich nezastřelili, ale s celoživotními následky zůstali. Protizákonné, mohli předejít, ale neudělali to, aby dokázali, jak jsou mocní. V tuto dobu se již sice nemlátilo, rok před tím ještě i převor Hartl zemřel v korekci hlady.
 Pro mne tam existovalo okamžitě spojení, protože v kuchyni byl pan převor milosrdných z Vizovic a ten hleděl vždy, aby něco zbylo i pro hladné studenty a tak ta parta, kterou jsme shromažďovali kolem sebe jako výchovný materiál, se měla s námi i lépe, protože přece jenom sem tam buchta, hrst brambor nebo hrachu z kuchyně přišla a tak jsme synky přiživovali.
 Musel jsem se zařadit též z titulu svého řemesla k práci na strojích ve stolárně. Podařilo se mi jednou pustit zklížená prkna s dvoustováky hřeby přes nože úplně nové německé hoblovačky. Když bachař viděl ty zuby na nových nožích, tak místo, aby mě zabil, jak jsem čekal, ztratil řeč i pohyb, ani mi nenakopl zadek, jen si těžce povzdychl. Mužové, kteří měli na starosti údržbu jen na mě mrkli a říkají: "Sežeň někde dvacku cigaret a my to dáme do pořádku".
 V jednom slabém okamžiku mírovský politruk mi nabídl volnou debatu. Proč zrovna mě? Byl jsem nápadnější než druzí, protože jsem se stále řehnil. "Buď si blbý, nebo si z nás děláš blázny" - povídá - a já jsem byl obojí. Když jsem přijal jeho nabídku na volnou debatu, pustil se s velkou vervou, jak to měl našprtané z posledního asi školení, hned do církve. "Vy holomci jste nám upálili Mistra Jana Husa a teď ze sebe děláte svaté". Afektivně jsem vyskočil a ohradil jsem se, jako nějaká uražená dáma: "Pane veliteli, to si vyhražuji, já to nemám v obžalobě" - "A tak to nevadí, tak vy ničemové máte banko di Roma a z tohoto platíte tento rozvrat i v naší lidovědemokratické republice, ale vidíte, že my jsme moudřejší".
 A takových chytrostí tam ještě nasázel celou nůši, takže jsem udělal doopravdy po druhé blbého a říkám: "Vidíte pane veliteli, k tomuto jsme se nedostali a my to nevíme, my jsme vám mohli pomáhat, a když my ani nevíme, co to je národní výbor anebo JZD. My nevíme, co je to údernické hnutí, my z těch nových, skvělých vašich zřízení neznáme nic" a on mi hned skočil do řeči a říká "No počkejte, a jak vy se na to díváte, co myslíte, že bychom měli udělat?" A já mu na to "My potřebujeme tisk". "Skvělá myšlenka, já za tím půjdu" a těžko tomu kdo uvěří, příští týden jsme si již objednávali Novou dobu v několika řečech, Rudé právo a ještě jeden libovolný časopis, ovšem za své peníze, které nám museli z domu poslat. Ale lapák již utíkal. Už jsme tam měli tisk v němčině, v angličtině, španělštině, ruštině a už jsme to přetahovali z cimry na cimru a mohli jsme opakovat řeči a bavit se nad tím, jak všechny údernice touží po osobním setkání s velkým Stalinem. Z této doby znám ještě výborně celou řadu údernic, o kterých byly celé stránky v novinách.
 Dějiny diplomacie sice již nám na Mírově nenabízeli, ty musely být již dávno ve stoupě, ale nějaké ty humory jsme si ještě pamatovali z Borů. Jakmile jsme měli jakoukoliv četbu, dovedli jsme s vděčností vždycky hltat ne obsah, ale písmo, takže i přístup ke studentům, kteří s námi byli, byl o mnoho snazší. Měli jsme podklad pro instruktáže v různých jazycích. Ale naše debata ještě neskončila, ještě jsem ho dokázal přivést až k nepříčetnosti, že kromě toho, že už se bál mi jednu vrazit, mě hnal přes dvojí nádvoří zrovna v době vycházek a opakoval si všechny nadávky, které znal proti církvi, Vatikánu a proti takovým hnojům, které tento režim živí. Odpověděl jsem vždycky jen s uctivou úklonou "Ano pane veliteli" a bylo zajímavé, že se nemstil.
 Do jisté míry to byla taková idyla skoro mezi ostatními těžkými lapáky, protože členitost velkého mírovského objektu přece jenom nedovolovala tak tvrdý dozor, jak to bylo možné v těch modernějších. A tak brzy zase v r. 1953 nás stěhovali do Boleslavi. Dvěstě dvanáct páterů se naloďovalo do autobusů a odstěhovali nás i s našimi pytli, kde jsme měli zabavené svoje věci - i s breviáři, do Mladé Boleslavi.
 Kriminál moderní, ale hnusný celým pojetím. Cely nemožně malé, bachaři uřvanci, nevlídní, mstiví, ale přece jenom jsme tam zažili řadu zábavných příhod. Byl jsem přidělen ještě asi se 6 pátery do umývárny před kuchyní s Dr. Habáněm a jako druhý kuchař. Měl jsem na starosti polévky. Později do obrovské kuchyně, kde jsem musel topit pod 6 kotly. Samozřejmě uhlím, s celou tou špínou, která s tím souvisí.
 Protože při jednom nástupu na otázku, kdo dovede zavařovat - kdo umí vařit protlaky, kdo umí nakládat okurky a zelí, jeden ze spolubratří asi se mi chtěl pomstít, tak vykřikl moje jméno a už jsem to měl. A zas to bylo: "Mordyje Huvar, budete vařit protlaky". To bylo dost zodpovědné a já jsem si roztopil dva dvousetlitrové kotle a krájel a krájel rajčata, která nám zloději dodávali z kriminální zahrady. Jenže to nešlo uvařit to za den a bachař, takový opravdický bubela - středočeský začal naříkat nad tím, že je přivedu na mizinu, kolik uhlí tam spálím. A když jsem to dva dny vařil, tak mi zakázal pokračovat dál, že by to bylo velmi drahé. A rajčata rozvařená zůstala v kotlích.
 Jeden den nic, druhý den bubliny a ty začaly se nafukovat a praskat a jak se oddělal deklík, tak to prskalo až na strop. Ale už z toho táhl alkohol. Na třetí den toto bachařisko si vzpomnělo, že to je národohospodářská škoda, že to mám dovařit. Když jsem to dokončil, tak z toho byla čokoláda. Hnědá, načichlá slivovicí, ale přece jenom se to dalo zahustit. Už jsem musel hrát odborníka.
 Přijde další bachař od zásobování a říká, co k tomu je potřebí. Říkal jsem mu, ať koupí benzoán sodný. Přinesl mi ho takový kbelík, že by to bylo asi do lO vagónů, ale mělo to za důsledek, že se vůbec nic nekazilo. Protože jsme se už k hotovému nedostali, zase nás přehazovali dál, to baštili po nás zloději, které tam natáhli, ale ti si nemohli vynachválit, jak ti farářiska jim to dobře nachystali.
 A teď přišel další úkol. Zavařovat ve velkém do velkých sklenic okurky. "Mordyje, vy to umíte, zavařujte", tak jsem připravoval zase v těchto obrovských kotlech nálev. Všecko přesně od oka. A když už jsem měl uvařený ocet s vodou, s cukerínem, s pepřem, novým kořením a se semínkem hořčičným, po celých pytlích jsem to do nálevu valil, tak jsem do každého kotle strčil ještě jednu oškrkanou neočištěnou březovou metlu a vyvařil. Před bachaři jsem tajil tento recept, ale výsledek byl úžasný. Přišel náčelník, skládat holt, jak skvělý je ten nálev a škemral po mě, zda mu nemohu prozradit recept. Ale podotkl docela velkodušně: "Víte, já nemám právo to na vás mámit, ale jestli byste mohl, byl bych hrozně rád, protože ty vaše okurky - ani jedna flaška se nekazí a my to máme doma všechno scuklý".
 Se stejným prosíkem přišly i dvě bachařky, které nám uvolňovaly věci k vaření a docela jim bylo v naší společnosti milo, takže kecaly o všem možném. Chtěli jsme je obrátit též i k P. Bohu, ale neměli jsme již tolik času, abychom jim tu katechezi mohli prodloužit, ale celkem cítily s námi a věděly, že přece jenom i zavřený kněz je též někdy člověk. Ale máme o nich nejlepší mínění.
 Nevím, jak by se šklebil náčelník, kdybych mu prozradil to tajemství, proč se to nekazí. Též by si musel někde na ulici půjčit od metaře proutěnou metlu. Toto tajemství jsem z Boleslavi odnesl. Když se nakládalo zelí, dělal jsem jen dozor. Vždy velkodušně jsem říkal páterům, půl tuctu jich šlapalo do obrovských sudů, kolik soli, kolik kmínu a kolik kopru. Ale zelí bylo výborné, i když si na to kluci schválně celý týden nemyli nohy.
 Příděly, které nám dávali, byly tak ubohé, že ti, co byli v horních celách, měli se co držet, aby přežili. My jsme přece jenom dole i ve škrabárně a v prádelně, celkem nás bylo v suterénu 12, měli poněkud lepší přístup aspoň ke kvašákům, kterých jsme měli obrovské bečky. Ale nutili nás, abychom třikrát v týdnu vařili okurkovou omáčku. Pro 220 lidí jenom 22 kg okurek, dvě kg mouky a 4 margaríny. Máslo jsem za celé měsíce v kuchyni neviděl a tak jsme vyhlásili náčelnictvu pomstu a naskytla se příležitost.
 Náčelníček odjížděl na dovolenou. Měl doma kocoura. Neměl mu ho kdo opatrovat. Tak přišel k nám s prosíkem, abychom mu ho 14dní opatrovali. Hrozně rádi jsme se ujali této vychovatelské činnosti a první co bylo, jsme ho prohlásili za pohana schopného křtu. Kocoura jsme vymáchali a z Miňky jsme udělali Bivoně. V životě jsem se nikdy nestřetl s tak inteligentním ani studentem, ne tak kocourem, protože za pár dní zvládl takovou sadu pazgřivin, že jsme sami nad tím žasli. Naučili jsme ho hlavně panským způsobům. Jedině v kuchyni jsme měli možnost jíst z talířů, jinak to byly jenom plechové šálky. A tak jsme si dávali záležet. Když jsme dali talíře s polévkou na stůl, kocoura jsme šibli mezi talíře a myslím, že na třetí den už to dokázal, že okamžitě ocasiskem vycákal dva talíře na ubrus. Potom začalo učení dál.
 Říkáme do panské rodiny, tam bude víc masíčka, tak jsme na to obětovali každý svá 2 dkg masa, pokud bylo a mohl si je vzít teprve tenkrát, až jsme ho na vidličce dávali do úst. Rychlým pohybem hmátl, třeba vidlička letěla kdoví až kam a on mlaskal, jak si baštil jeden kousek a ještě jeden kousek, pokud jsme měli trpělivost a cvičili jsme toto baštění. To nebyl konec. Říkáme, co ty budeš pít, jen vodu? A naučili jsme ho blejzat mydlinovou vodu. Účel toho doufám, že je jasný. Potom ještě další cvik, když už uměl vycákat polévku, baštit maso z vidličky a to musel brát až od úst, když pil už jenom voňavou vodu, tak jsme ho naučili ještě, aby na zavolání Bivoň skočil tam, kde jsme mu ukázali prstem. A byla to radost pozorovat, co všechno se stačil za dva týdny naučit. Zatím to byla pro nás zábava.
 V neděli večer se vrátil náčelník. Přijde do kuchyně, my jsme odhlásili, on odvětil, že si přišel pro svoji Miňku. My jsme dělali blbé - Miňku, ne, my jsme tu žádnou Miňku neměli. On zdůrazňoval, že nám ji před 2 týdny dával do opatrování a my jsme museli jen zdůraznit, že jsme mu dali jiné jméno, na které slyší a dokonce rychle reaguje. Nesvedl s ním nic, na jeho úpěnlivé volání Miňko se ani nehnul. A tak jsem mu předvedl, jak slyší na jméno Bivoň. A už byl na čepici, na nárameníkách a on měl z toho tak dětskou radost, že ho hladil a nesl si ho domů.
 Teď jsme začali pomalu dostávat husí kůži. V pondělí nic, v úterý ještě též nic a ve středu najednou rozkopl dveře a za jeho řevem "Vy jste mi tu potvoru zkazili" vletěl Bivoň do kuchyně. Dělali jsme udivené a on říká: "Jak si myslíte, že jste chytří, tak na mě ta vaše reakce nestačí. Přijďte se podívat, jak vypadá můj byt, moje děcka se už ani nenajedí, jak mají rozškrábané pysky, protože ta potvora žere jenom maso a to jim trhá z vidličky". Se zadostiučiněním jsme přijímali tuto jeho zprávu, protože potvrdila naše katechetské umění. Jenže tento kocour nám zůstal už nastálo.
 S Dr. Habáněm jsme dobré dva měsíce drhli nádobí pro celý lapák a trajbovali filozofii. Ta byla důkladnější než na jakékoli fakultě, pokud jsme zůstávali v teorii. Horší to bylo při praktických otázkách. Tam jsem poznal, s jakou tvrdostí odmítá tento velký filozof jakýkoliv návod k řešení čehokoliv v praxi. Tak jsme raději zůstali zase při té teorii. Jeden z takových tlusťochů - bachařů si vzpomněl a zrovna si vybral mě a pátera Babíčka, abychom drhli světnice. Deskové podlahy ze slušného dřeva, ještě moc let se tam nebydlelo, ale do běla jsme museli drhnout od pěti hodin ráno až do 1/4 na 11 večer, kdy nás přišel odvolat na spaní. Pro mne to byla nádherná doba, že jsem si mohl s Jezuitou opakovat celou dogmatiku. Byl jsem vždy vděčný Frantíkovi za to, že mi pomohl k relativnímu pochopení i těch nejtěžších článků víry.
 Po této ne dlouhé době v Mladé Boleslavi jsme byli přetaženi do Kartouz na Sing-sing. Má to děsivé jméno, nevlídně to vypadá zevnitř i z venku, v cimrách bylo velmi chladno, ale přece jenom ten režim tam nebyl nejhorší. Měli jsme zase jednu velkou výhodu. Šéfem kuchyně byl páter Stuchlík, takže se vařilo patrně víc, protože těm hladům farářským na Sing-sing denodenně posílali aspoň o dva kbelíky polévek víc. Bachaři ho plísnili za to, že pamatuje jenom na faráře, ale my jsme mu velmi vděčni. Tam jsme nepřebývali velmi dlouho a připravovaly se transporty na Tmavý důl. Byl jsem rád, že jsem se dostal z uzavřeného prostoru, i když bydliště, které nám nabídli, byl starý omšelý, štěnicemi prolezlý německý tábor, kam nás umístili skoro 400. Aby nás bylo poznat mezi ostatními, všichni kněží dostali docela nové modré svazácké košile, které jsme dokázali špínou zgychat za jediný týden, takže příští týden již byly vybledlé a dávali nám již zase staré hadry jako ostatním, ale přece jen život v lágru měl určité přednosti před pevným kriminálem.
 Větší možný styk s ostatními, kantýna, kde jsme mohli aspoň to základní dokupovat a možnost lepšího styku s civilním životem. A my jsme to využili. Na světnicích nás bylo až ke 20. Zpočátku jsem měl výhodu, protože štěnice mě nenáviděly a nechodily na mně, takže jsem si lebedil. Ale to bylo dočasné, protože po těžké nemoci, kterou jsem tam prodělal a po požití jakýchsi léků mě jediná štěnice nevynechala a ty dovedly žrát.
 Naši vychovatelé jásali nad tím, že je možné složit hudbu. Bylo nás víc muzikantů a tak nám povolili zažádat si domů o nástroje. Též jsem měl zase svoji flétnu. Zkouška v týdnu, jedna zkouška v neděli a vystoupení na dvoře. Ale sotva jsme se sehráli trochu dohromady, byla to hudba opravdu kriminální, už chtěli, abychom hráli k poctě Rudé armády. A tam jsme začali couvat. Jedna výmluva za druhou a 30 muzikantů se najednou zmrsklo jen na dva, kterým se to nezdálo hloupé třeba i té Rudé armádě hrát, takže zůstal jen klarinet a tahací harmonika. Tomuto páterovi jsme to jaksi nemohli odpustit, protože oni nás nutili i k tomu, abychom hráli i na Boží hod a to jsme považovali za profanaci. Takže oni se pomstili tím, že jsme museli nástroje zase vrátit domů a už se nehrálo, protože se vysmívali: "Papežovi byste hráli, ale našim osvoboditelům to odmítáte". Takže tím končila muzikantská sláva na lágru.
 Byly ale jiné možnosti, které jsme si okamžitě nalinkovali z civilu. Přes šachtu se dalo leccos přenést, propašovat, takže jsme si tam natahali knihy, papír a co všechno bylo potřebné. Hned na začátku zase sháněli knihaře. Viděl jsem to jen. Ale zase jsem v té soutěži zvítězil natolik, že jsem mohl vázat inventáře a k tomu mi dovolili všechen možný materiál. A tak jsem zajásal, že jsem měl již pergameny, kůžičky, jehly a nitě, šídla a mohl jsem začít svoji činnost. Rychle jsem odbyl vázání erárních knih a začal jsem vyrábět věci indiánské.
 Je to zajímavé, že právě jenom v těchto místech a pro tento účel dával P. Bůh asi šikovnost do rukou a bystrost ducha, abych zavčas mohl všechno poschovávat, když se blížila škodná. Byla s námi celá řada studentů, většinou Pražáků. Všichni nebyli hluboce věřící - nebo hluboce věřící nebyl z nich nikdo, ale měli zájem se s pátery sblížit. My jsme to dokázali tenkrát přes možnost nákupu. Už bylo kapesné - 50,- Kčs na týden, tak jsme klukům většinou zaplatili mléko, vajíčka nebo cukr, anebo dokonce kávu, takže jsme měli tyto hladovějící synky jaksi na dlani. To bylo první navázání kontaktů a pak využívali tohoto štěstí, že si mohli vybrat odborníky na všechny možné předměty.
 Někteří studovali dál řeči, jiní filozofovali, učili se věcem z Bible a to, co hlavního jsme u nich docílili, že nenaříkali na svůj úděl, ale využívali času, tak jak to radíme celý život: je potřebí žít přítomnost. Měl jsem celou partu skautíků kolem, kteří oddaně, snad před tím jenom ti nejvyšší důstojníci, dokázali takto vděčně přijímat slovo. Sledovali každou větu, kterou jim člověk v dobré vůli podával jako systém života.
 Tam jsem poznal tu nemožnost být zamilován ve velmi časném věku. Většina z nich měla doma lásky a nedovedli se s tím smířit, proč já jsem tady a ona je tam. Jeden z nich - velmi nadaný hoch - Mirek - měl příležitost se mnou hovořit na toto téma. Tenkrát zrovna jsem byl po těžším úrazu, byl jsem v obvazech na horní posteli na lágrovém baráku a Mirek přišel ke mně a četl mi ty srdcervoucí dopisy od svoji dcerky, které bylo 17 - on měl 19 roků a hrozně naříkal, jak to vydrží on tady a ona tam, když je zavřen na 10 let. Docela skautsky jsem mu vyložil, že by byl skutečným otrokářem, kdyby ji chtěl vázat na tu skutečnost, kterou musí sám přežívat. "Jestli máš srdce, tak ji dej svobodu, když jste si dobře rozuměli, tak ji poděkuj za krásné přátelství a starej se o to, abys dobře využil tu dobu, co budeš tady sedět".
 Brečel jeden den, naříkal druhý den a pořád se nemohl odhodlat v této záležitosti poslechnout. Podal jsem mu ruku a říkám mu: "Mirku, jestli to dokážeš, dávám ti čestné slovo, že ti to Pán Bůh dá zřejmým způsobem najevo". Další den přišel a s ubrečeným obličejem říká: "Už jsem to napsal". Pravdivost mých slov se potvrdila až když jsem ho navštívil již v civilním životě, v rodině, odkud si bral za manželku dcerku ze skvělé, nábožensky založené rodiny, orelského pracovníka, profesora, který též byl v kriminále - dostal 14 let - a jeho paní zatím opatrovala 4 děti, z nichž to poslední se narodilo, když již táta byl v kriminále. Skvělejší rodinu jsem do té doby nepoznal. Přišel z práce a seděli jsme a vyprávěli nějaké ty momentky z té doby, společně prožité na šachtě a on takto s pěkným čistým pohledem se obrátí a říká: "Pamatuješ, a teď to cítím, že mě Pán Bůh políčkuje za to, že jsem mu hned nedůvěřoval. Nic skvělejšího jsem v životě nemohl najít". Byla to pravda.
 Potom jedny vánoce za druhými vždycky na fotografii přibyl další hošík. A cítili všichni, jak jim Pán Bůh žehná za projevenou věrnost.
 Na Tmavák nás dopravili skoro 90 kněží. Proto bylo potřebí vytvořit jakousi strukturu duchovní praxe. Kdo nepracoval nikdy v podzemí, myslím tím v šachtách, těžko si dovede zobrazit, v jakých podmínkách jsme se pohybovali bez slunečního svitu, jen při kahánku nebo při bídné zaprášené šachetní lampě. Všechno ale mělo svůj řád, svůj styl i svůj pohyb. Velmi brzy jsme vytvořili celou řadu dobře utvářených a viditelných značek, aby každý ze zúčastněných věděl, kde má hledat misálek, věci k celebraci nebo četbu, která byla k dispozici pro každého, kdo byl přikázán do tohoto podsvětí.
 Z počátku nás dávali jako pomocníky ke starým havířům, než jsme si zvykli na styl jejich práce. Měl jsem přednost, že jsem již pracoval před tím na více šachtách na Mostecku. Způsob celé šachetní praxe zůstává v hrubých obrysech nezměněn, ať se jedná o uhlí nebo o rudku. Na Tmaváku byla smolka smíšená s uhlím. Zpočátku jsme vybírali před každou směnou jenom radioaktivní hnízda, ale podle platných směrnic nám museli poukazovat za to premie. Aby se tomu vyhli a nám nemuseli dávat vůbec nic, těžilo se všechno společně s kovářským tvrdým uhlím a třídilo se to teprve na povrchu.
 Celý rok jsem byl přikázán ještě s jinými pátery na kamenných zdech. Normy už byly do té míry napnuty, že kdyby se mělo pracovat doopravdy, podle všech pravidel i podle svědomí, tak jsme se udřeli pro premie těchto hamounů nahoře. A tak jsme vymysleli různé metody, kterými jsme dokázali zrychlovat své výkony. Bylo potřebí navrtat buď strop anebo podlož ve slojích, které jsme museli těžit od síly 40 cm až do 2,40 m. Bylo to nestejné i podložím i stropem. Museli jsme velmi rychle se naučit dřevit. Protože jsme nepoužívali žádné mechanické zvedací zařízení, tahali jsme každý den od šachty nabroušené vrtáky - 2,40 m dlouhé, těžké a nezručné. K tomu jsme ještě museli velmi dobře hlídat vrtačky nebo sbíječky, protože nám je civilové kradli. A tak jsme velmi brzy přešli na praxi Starého zákona - oko za oko, zub za zub anebo podle Nového zákona - ať neví tvá pravice, co bere levice.
 A hleděli jsme vždy mít dobré náčiní, protože jsme si byli jisti, že civilové si velmi jednoduše dokáží zajistit od sekerky přes vrtačky a sbíječky všechno namístě, kde byly sklady. Nebyla tam jednoduchá práce. Byli jsme ale vytrénovaní. Možná, že to dělal někdy i vztek, který nás nutil, abychom hleděli jaksi lépe přežít. Většinou jsme dělali celý rok noční. Byl to již takový zajetý rok, že nám nevadilo, že ve dne, i když se těžko dalo spát, jsme přece jenom přicházeli do šachty dost svěže a dovedli jsme využít příchodu i odchodu svým duchovním čilým způsobem.
 Již při spouštění košem začínal ten náš obřad. Zvláště jsme hleděli, aby v postní době to bylo jako nástup na Křížovou cestu, tedy bez zbytečných hovorů, soustředěni, v koši se mlčelo a nerušili nás ani tak často výrazní sprosťáci z povrchu. Přece jenom jim to něco říkalo - heleď - tito se modlí. Když jsme vylezli z koše, bylo to takové milé pozdravení, když nám šachťáci otvírali a pouštěli. Zrovna na hlavní štole pracoval prof. Tělupil, který nás vždy zdravil milým úsměvem a výrazným heslem pro celý náš kněžský den. "Bratři, jsme tu na to, abychom něco obětovali i za ty jiné, buďme vděčni. Zdař Bůh!" A my jsme nastoupili do mašinek nebo do vozíků a zase v tichu ještě jeli několik kilometrů až na plošiny, od kterých jsme se rozcházeli na svá pracoviště, do různých štol a chodeb, k nejrozmanitějším strojům, vrátkům, výsypníkům nebo k mašinkám.
 Dělali jsme to tenkrát jaksi sportovně rádi. I když jsme byli někdy unaveni, utahani nebo umláceni od toho, že jsme třeba nešikovně manipulovali s kamenem anebo jsme si narazili zadek, když jsme sjížděli po kolejnicích úpadnicí dolů nebo si rozervali kalhoty na pile, na které též jsme dokázali velmi rychle zvládat 100 metrů na úpadni, hleděli jsme, aby každý den a každá směna měla začátek i závěr s Bohem. Bylo zajímavé pozorovat, jak to kdo bral i z našich spolubratří.
 Byl jsem s jedním řádovým, který měl utkvělou myšlenku, že jsme byli určeni k tomu, abychom tam pracovali, takže je potřebí využít každé minuty. Je to proti svědomí, abychom si v práci sedli nebo hovořili nebo dokonce si vytáhli misálek či Bibli a rozjímali. Takže když jsme spolu pracovali, vypadalo to tak, jako kamenování Štěpána. Já už jsem připravoval četbu k rozjímání nebo rozevíral misálek, vytahoval z foroty věci k celebraci a on mi harašil balvany kolem hlavy, úplně bezcílně, jenom aby ošidil své svědomí a měl jistotu, že dobře využil času. Bylo mě ho skoro líto, protože v tomto režimu poctivec neměl šanci.
 Jeden zajímavý případ jsme prožili spolu. Důlní věděl, že ovládám dobře dřevení a tak jednu neděli navečer volal, abych se připravil zrovna s tímto knězem sfárat dolů, že je tam nutno vyměnit výdřevu u ústí z těžebního prostoru. Byli jsme rádi, že jsme poctěni důvěrou. Vzdorovat se nedalo a tak jsme sfárali ve 22 hod. do jámy. Obhlídli jsme nejdříve situaci. Byl tam hezký zával, stará výdřeva jenom trčela do stropu a druhý trám na bok. Říkali jsme, tyto štemple musíme vyměnit, dáme tam dvě nové kopny - stropnice - zasekáme do stropu a bude to hotové. Nemůže nám to trvat víc jak 4 hodiny. Jenže tak, jak jsme byli zvyklí, možná, že to bylo jako za silencia na exerciciích, mleli jsme hubou pořád. Přitom jsem přehlédl, že je nejdříve potřebí zaseknout do stropu novou výdřevu a potom teprve sundávat starou. Práskl jsem sekerou do staré výdřevy a tu se stalo něco velmi rychlého. Najednou, jako by mě někdo kopl do zadku a odhodil. Celé dva metry jsem odletěl od tohoto stěsnaného pracoviště a Vítek stál s otevřenou pusou a opakoval stále větu: "Viděl jsem zázrak".
 Zával nám rozmarastil náčiní, sekera, pila byla zavalena a já jsem s jaksi naraženým zadkem stál kus dál a díval jsem se, co se to stalo. Zaručeně to normálním způsobem být nemohlo. Z Vítka už jsem nedostal žádnou jinou větu, jenom tuto, říkal: "Tu se stalo něco zvláštního". Ale potom nezbylo, než si opatřit nové náčiní a zával zlikvidovat. Trvalo to skoro až do 6. hod., kdy jsme museli vyfárat na den. O jedno poučení bylo zase víc.
 Jenže takovýchto případů méně zázračných se přihodilo každého týdne a každému dost. Byl jsem ještě na stejné práci, na jiném fleku, když při odstřelu ostrá břidlice mi rozedrala spánkovou kost. Byla to díra jako do sklepa a já jsem si musel pomáhat na povrch. V noci mě vytáhli a nebyl čas ani na desinfekci ani na nic a já jsem na lágru usnul. Lékař nebyl k dostání a tak jsem zaspal od 4 hod. až asi do půl deváté. Potom se to již nedalo vydržet, probudil jsem se a zavedli mě k lágrovému doktorovi.
 Byl to děsný pyskoš a hrubián, ale přece jenom, i když měl pracky již šachtou zkažené, protože občas s námi i fáral, přece jenom byl zručný v těch úkonech, které jako lékař musel zvládat. Když se mi začal šprtat do rozbité skráně, kluci, kteří tam čekali, se poroučeli k zemi jeden za druhým a když jsem již měl toho jeho řvaní za to, že jsem mohl zdechnout, co jsem dělal tak dlouho, že jdu až teď, když jsem měl hlavu celou nateklou, dost - stačil jsem mu říci milým způsobem "neřvi a šij". A tak bez jakýchkoliv desinfekčních nervozit vzal tureckou jehlu, možná, že ji měli společnou se ševcem nebo sedlářem a takovou nití, jakou se přišívají k havířským gatím knofle, mi dával dohromady moji kůži. O kost se nestaral, nějakým způsobem to tam pohýbal, ovázali mě jako lazara a musel jsem jít do ticha ležet na trojitou postel - na svoji cimru.
 Jenže oni nepočítali s tím, že mi radioaktivita dělá náramně dobře. Už jsem to poznal před tím, když jsem 3s jedním německým taťkou byl na průzkumových chodbách, jakmile jsem byl ve vodě, ať byla rána jakkoliv hluboká, před očima se stahovala, jen jsem cítil brnění ve všech chrupavkách. Nevím, proč právě v nich, ale toto tajemství mi zůstalo utajeno až do konce působnosti celých 4 let, co jsem tam byl, protože nebylo jednoho úrazu, aby se mi nehojily rány zrovna před očima. A tak i tento úraz se dával tak rychle dohromady, že jsem od neděle do čtvrtka prakticky byl jenom v obvazech a ve čtvrtek už mi vytahoval tu umouněnou niť. Bez otravy, bez infekce, bez komplikací, rána zatažena, takže jsem to nevydržel a v pátek jsem už zase fáral na noční.
 Těchto úrazů jsem tam nachytal ještě celou řadu, ale se všemi jsem byl takhle rychle hotový. Jen jednou mě Pán Bůh klepl hned přes papuli a to bylo tehdy, když jsem byl dlouho zdráv a pořád jsem musel fárat. Byl jsem poblíž šachty a Standu Dubinu jsme posílali na den. Měl od vředu ošklivou otravu ruky. Pozdravil jsem ho a říkám mu, tak bych to potřeboval, aby se mi též něco podobného urodilo a já mohl být ze dva dny bez práce. Jenže byl jsem bez úrazu jenom jediný den. Příští den, při přelézání žlabu, po kterém si šinula pomalu forota dolů, jsem se škrábl o drát a za dvě hodiny téměř bezduchého mě táhli na den. Dal mi nějaké injekce, zavázal a říká mi docela takto taťkovsky: "Jestli to přežiješ, tak budeš mít štěstí, ale ke mně jsi přišel skoro pozdě". Jeden týden to spravil a ty otrušíky, které mi dával, možná tomu napomohly.
 Požár ve Slepém dole
 Jednou se šířil hlas po celé šachtě "Slepák hoří" - to byla sousední šachta a tehdy jsem byl k ruce jednoho zažraného komunistického havíře. Ten znal jen jedno heslo: "hunty, hunty". A potom k tomu Práci čest! Když dostal toto hlášení, že Slepý důl hoří, on jenom povídá: "Co tam může hořet, kolik máme ještě prázdných huntů"? A my jsme museli fédrovat dál. Ale za hodinu už bylo zle. Poplach na celé šachtě, všichni rychle ke klecím a vytahovali nás na den. Oheň byl docela horší, než se domnívali. Hořela obrovská pražcová výdřeva nad strojovnou na Slepém dole. Jedovatý kouř naplňoval metr po metru všechny šachetní chodby, nebylo spojení, nebyly zprávy, nevědělo se, jak to vlastně vypadá, jen se vědělo, že je tam 48 havířů.
 Když jsme byli vytaženi na lágr, byl nástup celého tábora, ohlásili nám kritickou situaci i zprávu o tom, kolik je tam havířů. Se slzami v očích nám ještě bachař četl, že jde o záchranu otců četných dětí, které nesmějí zůstat bez svého táty a že tedy vyzývají, kdo se hlásí v prvé řadě do záchranných čet. Tenkrát bylo potřebí se rozhodovat rychle. Protože jsem byl dost pohyblivý, vyskočil jsem z řady a hlásil jsem se jako první.
 Je zajímavé, nepovažoval jsem to za nic, ale za několik let mě jeden ze spolubratří takhle docela bratrsky poklepával po hřbetisku a říká: "Ani nevíš, jak jsem ještě dneska rád, že to byl kněz, který první fáral do ohně". Za mnou jich už byla celá řada, takže nás spouštěli dva tucty - jednoho po druhém do nejisté situace. Brzy se však podařilo zjistit, že vzduchové spojení není narušeno a tak Jarouš Řehák obsluhoval dolní kompresor a při uzavřených ventilech na všech bočních větvích se tam naplno hnal stlačený vzduch.
 Teprve příští den jsme se dověděli podrobnosti. Byli jsme víc jak 24 hodin nuceni manipulovat v šachetních chodbách. Měly to být spojovací cesty pro případ havarie, ale někde jsme byli až po pás v bahně, ve špinavé vodě, v hrozném vlhkém puchu a tam jsme šibovali až na přední linii ohroženého prostoru všechno, co potřebovali záchranáři pro svou práci. Všechny ty tlakové nádoby, jejich obleky, rezervní boty, ale též chvála Bohu i velké nádoby s výbornou kávou, balíky obložených housek, takže jsme už mohli brát po cestě vzorky. A my jsme je brali. Bylo zajímavé, jak se zjišťovaly podrobnosti z havarovaného prostoru. Jeden odvážlivec spojil provizorním telefonem řadu havířů, které nevím jméno, a jeden naddůlní Ostravák udržoval přetlakem vzduch v jedné slepé chodbě.
 Ti, kdo ho poslechli a utekli s ním do tohoto prostoru, který uzavřeli svými kabáty, ti se zachránili. 8 se domnívalo, že se zachrání tím, čím rychleji budou u uzavíracích vrat a proto se nepodrobili tomuto povelu a chtěli prorazit kouřovou clonou. Ty jsme už asi ve 22 hod. vytahovali mrtvé na povrch. Stačilo jenom natáhnout silněji do plic ten hrozný smrad z ohně a z izolačních látek a člověk se poroučel.
 Vytahovali jsme též jednoho brigádníka - asi 18letého, krásně rostlého hocha, který byl zcela bez šatů, opálen jako opravdický prvotřídní špek. Už nám to ani nedovedlo být líto, byli jsme z toho tak všichni unaveni, že jsme vymýšleli nějaké vzrůšo. K ránu bylo možné už transportovat ty, kdo přežili.
 Shodou okolností to byli mládežníci i se svým předákem, silným sympatickým hromotlukem, sprostým, jak zákon káže a hned jsme se pustili zase do našich obvyklých otázek: "Co vás tam udrželo, celé ty hodiny při životě? Jistě, protože jste všichni straníci, jste si mohli opakovat Marxe, Engelse, Lenina nebo některý slavný projev vašich předáků". A tu on se zažene tím svým kahanem a říká docela takhle rovně, jak byl asi zvyklý z domu: "Jestli nechceš, abych ti rozbil držku, tak poslouchej. Všichni jsme si opakovali Zdrávas a děkovali jsme svým babičkám, že nás ho naučili se modlit". A my hned zase jako vosy: "Tak heleď, až vylezeš na vrch, tak to těm svým rudým kámošům hezky povykládej, že Marx je tak dobrý pro ožralé pysky, ale kdo chce přežít, musí se utíkat k Pánbíčkovi".
 Celá řada z nás byla v těžkých zdravotních nesnázích jednak z námahy, jednak z puchu, jednak z té hrůzy tolikeré smrti. Tím ale požár na Slepáku neskončil. Některé za odměnu propustili, ale nám se to protivilo chtít z dobrodiní těžit a tak jsme zásadně jako celek všichni kněží odmítali jakékoliv uznání. Všední dny měly vypadat všechny stejně. Za několik dní jsem se zhroutil i já a putoval jsem do lágrového špitálu. To znamená jedna zamyšená místnost se štěnicemi, zvlášť šlechtěnými nějakými acylpyríny, vedle škvírama nám tam táhl smrad z hnijících brambor a z rozbitých sklenic okurek. V jednom rohu spal s námi lékař, který shodou okolností byl též vybrán, aby se za odměnu dostal domů. Považovali jsme to za velkou slabost. Pro nás nezbývalo, než vzít na sebe úděl a pokračovat v dalším přežívání v těchto psích jamách.
 Podle doktora jsem měl zase docela na mále, jenže bavil se i svým způsobem, jak nás tam 8 prožívalo jeho léčebnou péči. Bylo potřebí se věnovat mladým synkům, kteří tam s námi leželi a tak k tomu byla nejvýhodnější noc. První noc to snášel a druhou noc mi přišel hubovat, že už mám duši na jazyku, ale hubou budu mlít stále. Říkám mu: "Takovou příležitost hned v lapáku zase mít nebudu" a tak jsme pokračovali v katechézi zase dál.
 Každá maličkost mohla mít důležitost života. Přivedli nám tam dva z našich spolumuklů, jednoho právníka a jednoho obchodníka s těžkou otravou žaludku. Jak vypadá takový člověk a jak za chvíli vypadá prostředí, do kterého ho umístí, každý z nás velmi dobře ví. Museli sami, kdo již trochu mohl, uklízet i posluhovat těm, kdo byli na tom zdravotně hůře. Měl jsem za souseda právníka, hubeného až skoro vyzáblého, takovým způsobem zesláblého nemocí, že ani nevěděl, kolik péče vyžadoval. Byl jsem tam již zase dost pohyblivý a tak jsem se nestyděl za kbelík a hadr a posloužil jsem mu, jak bylo potřebí. A tu, když se zase trochu probral k životu, hodnotí tuto službu následovně: "Abys nebyl na omylu, já jsem byl vždycky čechoslovák. Od té doby, co jsem odpadl od vaší katolické víry jsem měl jediný úkol rozbourat všechno, co souviselo s Římem a s Habsburky. A teď to téměř nedovedu přežít, nikdo jiný se nenašel, než katolický kněz, který mě pucuje". A když slyšel takovým hlasem zcela lidským: "Bratře, nic si z toho nedělej, člověk dovede být někdy kaňour", se slzami mi říká: "Můžeš mít jistotu, dám se do pořádku". A byl jedním z dobrých bratří, kteří měli účast na našich pobožnostech.
 Pokud bychom dokázali pochopit účel služby a důvod, proč Kristus tak vysoko cenil služebnost člověka ve vztahu k jiným, pochopili bychom i tuto převratnou situaci, ve které se nestyděl tento trpící bratr zcela zahodit svoji desetiletí dlouhou minulost a vrátit se, jak to sv. Jan připomíná, k té prvotní lásce.
 Po dlouhých týdnech jsem se dostal konečně na cimru, do kraválu, poměrné nečistoty, ale přece jenom už jsem měl dovolené vycházky na dvůr a tak kolem mě začali kroužit bachaři, kdy již konečně půjdu něco dělat a přestanu hrát pána. Na mě to nezáleželo, ale všiml si nový lékař této situace a vyřídil to přes moji intervenci se šachtou, že jsem už nesměl nastoupit na práci s kamenem a dostal jsem se na delší dobu - skoro tří let do hlavních strojoven v jámě.
Tmavý důl
 Jeden z mých krásných úseků života nastupuje mým umístěním na "Tmaváku". Jeden z mých spolubratří vtipně poznamenal: "Než velká lopata, je přece jenom lepší malá mašinka, ale jedna tě neuživí, hleď si to očíhnout všechno". A tu inženýr Jarouš - výborný náš hoch, mi nabídl okamžitě zacvičení do všech typů šachetních strojů. A tak jsem putoval od čerpadel, přes vrátky do měnírny, k největším čerpadlům ve spodním dílu naší šachty, ke kompreskám až posléze do strojovny na výpadní cestě 120 metrů jen pod obzorem.
 Práce to byla zodpovědná a tak jsem i tam docela přežil se slávou. Ale dalo to chvíli práci. Jarouš se domníval, že když mi vysvětlil systém jednoho stroje, že naše sporé znalosti z fyziky doplní to ostatní. A tak se stalo, že u strojovny jsem nechal našplhat na sebe 20 vozíků s dlouhým dřevem, které tak zablokovaly hlavní dvoukolejnou chodbu, že jsem nevěděl, jak dlouho se nebude těžit. Soudruzi řvali jako tuři, ale mě nikdo nevysvětlil, že je potřebí pánvágly usměrňovat na vyhýbkách a přidržovat píně. A tak tralaláček soudruha Cinky skákal až k troleji. Nějak jsem to přežil, přečkal a přece jenom práce tam byla méně namáhavá.
 Měl jsem štěstí. Velmi brzy jsem vymyslel dva zlepšováky na rychlospojování vozíků. Jen tato manipulace vynesla za pouhou směnu víc než 100 vozíků nad obyčejnou manipulaci. Přitom byla naprosto bezúrazová. Netrvalo to mnoho dní a vypravili se za mnou - muklem - pánové z ředitelství a hrozně uctivě a s obdivem chtěli, abych jim předvedl tyto procedury a nabízeli, že mi vyřídí propuštění s tím, že zůstanu na stejném místě a budu pracovat jako civil pro ně. Sedl jsem si na roh vozíku, přisedl jsem si obě ruce, kýval nohama a pískal si - komu se to nelíbí, ať si... A podotkl jsem, že tyto zlepšováky jsou jedině proto, aby se naši spolubratři nemuseli dřít na někoho, koho nejenom neznají, ale nemají rádi. Nesvedli nic, já jsem nic neprozradil, ale v mé šichtě se fédrovalo víc.
 Dovedl jsem mistrně ovládat všechny druhy mašinek. K tomu tam byly výborné podmínky. Dokázal jsem opravovat běžné věci na čerpadlech a začal jsem si broukat. V tu dobu se dostávaly do šachty mnohastránkové americké skládací letáky, které jsme museli hned při vjíždění prvního vláčku pečlivě sebrat a uschovat pro ostatní. Bachaři lítali jako pominutí a hledali a prohledávali nás, až se jednomu podařilo téměř mě chytit. Stačil jsem ještě přeskočit přes vozík na druhou stranu, leták zašlápnout do štěrbovité podlahy mezi kolejemi a drze jsem vytáhl ze své kapsy Jiskry sv. Ignáce a doufal jsem, že ty ho snad nebudou urážet. Natáhl pysk a protože nepatřil mezi ty nejhorší - říká: "Mě nemusíte nic vysvětlovat, nevím, kam jste to dal, ale toto to nebylo".
 Byli tam na stejném díle se mnou čtyři bachaři, kteří se střídali. Tři hráli se mnou, čtvrtý byl pes. Hledal příležitosti, jak by mě mohl dostat do maléru, protože si potřeboval zlepšit svůj profil. Chytil mě s balíkem od civilů, vyrval mi ranec koláčů, které Toník šachťák přivezl pro kluky a ječel, že mě dostane k soudu za styky s civily. Zase se vyplatila teorie - lepší útok než obrana. A tak jsem se vyšponoval jak to šlo, byl o dvě hlavy větší než já a drze jsem mu vmetl ve tvář: "Zkuste něco hlásit, já budu hlásit též, co vím na vás. Mě přidají rok a vás vyhodí ze služby. Mně to nevadí, protože o mě doma nikdo nebrečí, ale vy jste hotový. Tedy dělejme každý svoje". A tento zbabělec za několik minut se přišel omluvit, že to tak nemyslel a že to nesmím hned takto brát.
 Ještě jsem svého trumfu využil a říkám mu: "Jen si něco zkuste". Přitom jsme všechny tyto incidenty vždy hned vyprávěli mašinkářům. Je to zajímavé zjištění, ale musím to potvrdit, že všichni, kolik jich tam bylo, se vůči nám chovali tak přátelsky, až s rizikem nám pomáhali a vždy byli účastni toho, jak se s námi jedná, co jsme tam zase zažili a jestli nás aspoň nechají pořádně najíst. Nosili nám dopisy z venku, brali naše sebou, zajišťovali třeba zvláštní návštěvy šachtou, abychom mohli utvrdit některá manželství, která se rozpadávala, pomáhali k literatuře a velmi často obětovali svoji svačinu, když viděli, že některý z našich synků zrovna moc nekvete.
 Tuto scénu s mašinkáři jsem připomněl biskupovi Vránovi, když mě volal po několika létech nesouhlasu státních úřadů do služby. Doslova jsem mu připomněl, že do věčného Božího království se snadno dostanou všichni ti soudruzi, kteří nám pomáhali s rizikem přežít v těchto hnusných jamách, zatím co oni, naši zástupcové jen popíjeli s našimi vrahy. "Až, jestli se tam dostaneš" - jsem mu říkal - "před nebeskou bránu, tak honem tam nahaž všechny svoje tretky, které si hastrošíš do bedny, aby nikdo nepoznal, co za funkci jsi zastával. Těchto si vážíme a vzpomínáme na ně rádi v modlitbě, ale z úzkostí se upínáme k vašim rezidencím."
 Ve strojovně, kde jsem hospodařil, byly velké možnosti. Měl jsem tam železnou skříň, klíč jsem si vždycky solidně schoval a tam (bachaři mi to trpěli), jsem měl literaturu, kterou jsem dostával z venku. Bylo to bezpečné až do doby, kdy tam změnili stráž a přišel jeden skutečný pablb, který mě prohlížel i kabát a za každou cenu chtěl tu skříň rozbít, aby zjistil, co tam mám. Jenže jsem namargíroval, že jsem ztratil klíč, že ho nahoře seženu a zítra mu posloužím. Zatím jsem vyklidil pozice a příští den tam byla jen nastrkaná pucvol.
 Aby pobyt i na této chodbě nebyl takto fádní, využil jsem své skautské chuti a začal jsem tam živit potkány. Byli to kámoši, kteří měli hrozně rádi romadúr, kosti, pečivo, tedy všechno, co my jsme dostávali, anebo co nám civilové přinesli. Naučil jsem je žrát přímo z rukou. V civilu by byli oškliví, ale pro mě, vzhledem k bachařům, kteří nás hlídali, to byl příjemný pozdrav z civilního života. Hlavní jejich náčelník dostal jméno Ferko. Velmi brzy na ně slyšel a bylo vidět, že hraje vedoucí úlohu a tak stačilo, abych vyskakoval z klece a už s pískotem mi šel naproti a čekal, co mu přináším.
 Někdy na večeři jsme dostávali romadúry, které musely být i nahnilé, smradlavé, lecjak nepoživatelné pro nás, ale stačili jsme buď prát s nimi po psech anebo až jsem měl krotké potkány, tak jsem je sbíral a nosil. Bylo to zajímavé, jak ukázněně všechny páry očí nejdříve sledovaly, než jsem přišel k díře, nepřeháním, když řeknu, že tam bylo určitě aspoň 50 párů očí, takže to neznamenalo moc pro ně, co jsem jim nosil, ale náčelník Ferko mi vděčně sloužil. Mohl jsem usnout, kde jsem chtěl, před motorem, za motorem, na kabátu anebo někde schoulený za měnírnou, on mě chránil před těmi ostatními zvědavci, kteří se ale mstili na muklovi, který mě střídal.
 Jako kdyby věděli, že je to soudruh. Nadával mi za to, že ti hnusové mu lezou do nohavic a když se natáhne, tak přes tvář, že ho dokonce koušou a že mu nedopřejí klidu. Ale on jim nadával, nic jim nepřinesl a to pozná i potkán. Tento potkán byl tak inteligentní, že převezl i soudruha Cinku, šéfa od klece. Ten nosíval vždy sebou dvakrát dva krajíce chleba, dva měl namazané jenom nožem, ty druhé dva s máslíčkem a šunčičkou a nahoře měl vždycky ten chlebík chudobných. Najednou, když jsem pouštěl měnírnu a čerpadlo, kontroloval jsem ještě přístroje ve strojovně, přiběhne Ferko takový rozradostněný, plácal si předníma tlapkama po papuli, ocasisko zvedlé, kvičel a díval se, zda ho sleduji. Vyšel jsem až mezi dveře za ním a on po káblu přeletěl k signální skříňce Cinkově, sebral ty první dva krajíce do zubů, zatočil a mrskl do šachty. Pak sebral ty druhé dva se šunčičkou, zvedl se na zadní packy, ocasiskem mával a pádil zpátky po káblu až před strojovnu, kde mi ohlásil kvikotem, co vyvedl a já jsem celou tuto jeho cestu sledoval.
 Cinka jako by zkameněl, jen pysky mu mlátily jako cukle od strachu nebo od zděšení a volá na mě "Ty,ty, viděls to?" Já říkám: "Viděl a hodnotím to. Na pitomého soudruha stačí můj inteligentní potkán". Měl jsem kvůli tomu patálie s ředitelstvím, vytýkali, že jsem jim tam ty svině rozmnožil, ale ochrana přírody i tenkráte zvítězila, takže jsem obhájil své, ale oni se vypravili s jedy, aby je vyplenili. Upozorňoval jsem je, jak to dopadne.
 Na druhý den už byly všechny škvíry plné od nalezlých mrtvých potkánů, rozváděcí skříně zrovna na místech kontaktů elektrických vodičů byly obleženy mrtvolami. Dokonce v pitné vodě, kterou jsme posílali na den, byli napadáni, takže s hrozným smradem se musely odstavit všechny rozvaděče a nastoupila velká brigáda elektrikářů, kteří pinzetkami vytahovali rozkládající se potkány. 14 dní se chodilo jen v masce. Tento smrad nikdo nemohl vydržet. Zase jsme měli pravdu.
 Měl jsem u nohou někdy i bachaře protivné, ale nic neměli proti tomu, abych se v prostojích bavil malováním. Proto jsem se dal do ilustrace velké strojovny, kterou jsem obhospodařoval. Celá dvě léta, ve všech volných chvílích, jsem velkým štětečkem jak malíček přikládal pomalu obraz k obrazu do rozmočené omítky a vyráběl falešnou fresku. Pro tuto dobu mi asi Archanděl Gabriel vodil ruku, takže byly zdařilé i tváře, květiny i výjevy, kterých jsem vyrobil kolem dokola tři velké soubory, které budily pozornost a mnozí esémáci z povrchu je chodili fotit a opisovali si verše, kterými jsem v tuto dobu oslavoval otcovství.
 Obzvláště v době svátků ať vánočních nebo velikonočních, bylo nutno využít všech dobrých duší mašinkářských i soudružských a spojovat rodiny, ať formou balíčku či dopisu, které někdo z nás musel vždy prošmejdit. Kolikrát mě bachař chytil, zabavil, ale zase s omluvou mi to vraceli, protože jsem dělal hned zdrceného a tak nakonec říká: "Tak to přenášejte, až bude mít někdo jiný službu, mi by to neprospělo", ale my jsme bez šmejdění nemohli být. Hned jsme potřebovali misálek, Bibli, Staveniště Evropy nebo Sionské protokoly, co prostě bylo žádáno, to jsme přetahovali.
 Bratr Viktorko sloužil u horní kompresky a velmi rád tepal z mědi a skoro každému z nás nějaký předmět ručně tepaný na kolejnici předal. Mám od něj malý cestovní měděný kalich i s paténou. Pro formu musel vyrábět někdy pro bachaře, ale těm udělal buď velkou lžíci - povídá, že mají široké pysky anebo naběračku, aby kryl svoje fušky v době směny. Zas to bylo třeba přenést. Všichni šachťáci, kteří v tomto ohledu byli pružní a nám pomáhali, již jsou na pravdě Boží.
 Jednu dobu sloužil se mnou též bachař Vích. Byl to dobrý, solidní, starostlivý táta, věřící člověk, výborný houslista, který ještě i v době po revoluci v Maďarsku považoval za výsadu, že může hrát na housle v kostele. Jedno odpoledne mi vyprávěl o starostech, které má o svoji dcerku, která právě maturovala. Udali ho proto, že hraje v kostele, dali mu tu nejhorší službu v šachtě a dceři zamezili přístup k vyššímu studiu. Vyprávěl mi to s takovou bolestí plnou zklamání a chodil pořád zamyšlen. Bylo mi ho líto. Příští den měl ráno směnu a v tom zamyšlení zapomněl, že koš jenom zmírňuje, chtěl z něho vystoupit, koš se rozjel zase dál a urvalo mu to hlavu. A jediné, co jsem ještě mohl pro něho na této šachtě udělat bylo, že jsem označil toto místo vsekaným křížkem do kamene s datem a se jménem.
 Poslední konflikt, který jsem s bachařem měl na šachtě byl proto, že Jež, který měl službu, považoval za potupu, že farář píše jméno bachaře. Říkal jsem mu docela jednoduše: "Ten nepatřil nikdy vám, on vám jenom sloužil a my jsme jediní, kdo se za něho pomodlíme, ty vaše marxistické pšouky už mu nepomohou". To byl poslední sten na této šachtě a putoval jsem na samotky do Kartouz.
 Vzácné byly okamžiky, když jeden z nás v neděli odcelebroval a potom mašinkou rozvážel svaté přijímání všem, kdo sloužil. Je to zajímavé sledovat. To byli sami muži, mladí, odvážní, šikovní v každém ohledu, kteří se nestyděli ani za riziko, že patří k zástupu věřících. Tím jsme ožívali. Ve svátky, ať to byly kterékoliv, jsem si dobrovolně brával minimálně dvě směny za sebou, aby se civilní zaměstnanci mohli zdržovat doma. Byli za to velmi vděčni a já jsem byl vděčný za to, že jsem žádné svátky nepřešel bez toho, že bych neměl na některém motoru zpívanou mši svatou a ve svátky dokonce třikrát v prostředí, které bylo svojí důstojností jistě rovno katakombám.
 Jak blízko dokáže být Bůh, to jsme poznávali jen v době útlaku. V civilu člověk prožívá svoji roztržitost a svůj spěch bez toho, že by se zastavil u toho velkého Správce vesmíru. Ti, co přežili, jsou jistě vděčni za zkušenosti, ti co tam zůstali, nechali svoji trpkost, aby byla vyrovnána pokáním na povrchu. A bylo jich mnoho.
 Tmavák byla šachta s mnohými úrazy. Bezpečnost i zajišťování si museli většinou obstarávat mukli sami, jinak by bylo i smrťáků velmi mnoho. Právě při neštěstích a nesnázích jsme poznávali, že nás nepovažují za lidi rovnocenné. To nám ovšem málo vadilo, protože jsme nechtěli být na stejné úrovni jako bachaři. Při tom mnozí spolubratři je považovali za objekty, které skýtaly záruky naděje na obrácení.
 Jeden takový bachař, který by se rád přiblížil, chtěl, abych mu vysvětlil existenci Boha a při tom se chválil, že on věří jenom tomu, co může uchopit. Když jsem mu shrnul všechny důvody rozumnosti skutečného Boha ve vesmíru i v lidech, začal se bránit: "Nechte toho, vy byste mne ještě mohl přesvědčit". Bylo to zcela stejné jako na Mírově náčelník nemocnice, který se tázal poslance Šmehlíka: "Šmehlík, je Bůh anebo není?" Tu mu náš dobrý muž, který na svobodě zastupoval lidovou stranu říká: "Pane veliteli, dnes každý vůl věří, že je". A tu on říká: "Vidíte, já to též tak věřím, ale oni nám na schůzích říkají, že není."
 Jiný spolubratr si zase zamanul, že musí každému tedy i rudokožcům přiblížit království Boží a při každém setkání dělal na čelo křížek a to každému i naddůlnímu, kterému všechno naše bylo k smíchu, i poslanci, který přišel do šachty na kontrolu. "I ty jsi dítětem Božím i tebe chce Kristus zachránit." A přitom bylo velmi málo těch, kdo by se odvážil tohoto kněze napřed tvrdě setřít. "Když on tomu tak věří, možná, že na tom něco je". Tak končila mnohá debata. Byla to někdy manie každého a to co nejdříve obracet.
 Šlo to někdy u hochů, kteří měli ještě jakési základy náboženství. Šlo to u těch, kteří velmi trpěli odloučením a v nás našli jakési ochránce, ale bylo to zcela vyloučeno u vykradačů hrobek, kterých s námi byla celá skupina. Ti argumentovali tím, že to co oni dělali, není společensky nebezpečné, protože tomu zlatu je to jedno, zda leží v zemi nebo je v rukou někoho. Zdůrazňovali, že oni se nejenom měli dobře, pokud je užívali, ale že se ještě budou mít velmi skvěle i s celou rodinou. Tam se nepodařila ani jiskřička lítosti nebo chuť nějak změnit způsob života.
 Stejně až k tomuto bodu se nepodařilo přivést ani Vyšehradské jezdce a ani mstitele Vyšehradských jezdců, kteří podle mého mínění stáli mnohem výše svými, i když poněkud zvrácenými zásadami, než naši spolubratři, kterými i oni proti nám operovali, že jedí ze stejné mísy, jako to dokázali odpadlíci prvních křesťanských dob. Někdy bylo lépe se nedávat do debaty, aby se neotevřela stavidla sprostoty, jak to dovedli primitivní zloději, kteří neměli žádné zásady, jenom vzít to, co si myslili, že jim přinese nějaký užitek.
 Pokud jsme bydleli na Tmaváku na starém lágru, byli jsme více pohromadě a v onom primitivismu i jaksi spokojeni. Potom si usmysleli, že užijí vybudované bytovky pro mukly a přinese jim to mnoho pracovních sil zatímco by tam mohlo bydlet jenom asi 40 rodin. My jsem obsadili každou bytovku aspoň 50 mukly a je pravda, že se kultura poněkud zvedla. Mohli jsme se setkávat na dvoře.
 Bachaři nás honili, abychom nemátli hlavy laikům. Hlídali, abychom se nestýkali mezi bloky, kdo byl odjinud. Jenže jak to zkoušeli nás odizolovat, zvláště celý blok chuligánů se stěhoval vždy schválně za námi. Vykřikovali: "My jsme mládež nová, mládež Gottwaldova, vy nám můžete drazí soudruzi být ukradení" nebo něco hůře a nespravili s nimi docela nic, protože při každém střetu si obhájili svou pozici, že byli provokování. Protože se jednalo o opravdové chulouše, měli z nich strach i sami bachaři. O nás jevili zájem, pokud jsme jim dávali kávu nebo cigarety a na ty, jak oni říkali řečičky, většinou neměli náladu.
 Možnosti duchovního života byly značně lepší než v uzavřeném prostoru. Dovedli jsme si zaopatřit nejednu knihu, ale každá byla ohrožena bezprostředně stálými filcuňky. Zase platilo pravidlo, že lepší svinský lágr než fešácký kriminál. Péče o zdraví byla minimální, byli jsme odkázání na velkodušnost našich lékařů. Fungovaly tam dvě skvělé postavy: Dr. Prager a Dr. Engelhart. Bylo to až po tom, co byly hnusné případy zanedbání. Kolikráte nám závisel život i na tom, zda nás nechají na nemocenském lůžku nebo nás budou nutit pod hrozbou, jak to bachaři s námi dělali i s těžkými ranami nebo nákazou, fárat.
 Když jsem jednou v roce 1956 byl zcela vysílen, pomohli mi na nemocnici a chránili tak dlouho, jak dlouho to jenom bylo proti bachařům možné. Byla to krásná příležitost být účasten přímo půlnoční Mše svaté, za vytí psů a špehování bachařů. To byl jistě sváteční zážitek pro všechny nastávající dny.
 Bylo s námi mnoho hochů studentů, kteří nutně potřebovali i hmotnou podporu i duchovní stálou útěchu nebo spíš vedení. Měli jsme jeden velký argument pro ně: "Jestli využijete zde času budete žít tu přítomnost ve vědomí poslání, přijdete domů jako bohatci, že vám budou musit závidět všichni. Jinak se podaří rudokožcům vás zdeptat a co jiného chtějí, než vygumovat všechno to, co jste si přinesli nebo získali na ušlechtilosti."
 Byli to nejnadšenější následovníci, vděční a dobří do té míry, že i bachaři kolikrát museli ve slabé chvíli opakovat, že nám závidí, jací to jsou jiní kluci proti všechněm chuligánům. Měli jenom jedno navíc: žité náboženství. Měl jsem řadu skvělých žáků. Jestliže bych chtěl postavit stupnici, jistě by tam byl na vedoucím místě Mirek z Prahy, kterému stačilo jenom o jakémkoliv předmětu pohovořit a měl látku uloženou v paměti. S ním jsme nejenom opakovali řeč, ale hlavně jsme se věnovali katechezi, stejně jako Claude, kterého jsme mohl pokřtít zrovna na Velký Pátek v r. 1958. Bylo dojemné, jaký to byl vděčný hoch, který byl vystaven útokům bachařů za to, že se stýkal s kněžími a on se hájil vždy tím, že nemá v obžalobě nařízeno zapomenout na svůj rodný jazyk, takže musí vyhledávat, kdo zná francouzsky a to je v tomto případě Huvar, který měl značné mínusy a to hlavně jako všude proto, že byl stále usmátý a proto více bit.
 Žili jsme plným životem. Mohli jsme čerpat od kohokoliv se nám zamanulo, protože byli přítomni odborníci všech možných kategorií. Když uvažujeme s odstupem času o přítomnosti při prostých úkonech Mše svaté, v podmínkách všelijakých, tu máme na mysli kolikráte zbytečnost formalit, které nejenom nenadchnou, ale jsou na závadu i soustředěnosti při úkonu. Hleděli jsme, aby aspoň jeden kněz se dostal i v neděli na šichtu. Mohl vždy celebrovat, obstarat věci nutné pro život na lágru, vždy ovšem s rizikem, ale to jsme nesli již od narození, tedy :"Ve Jménu Božím."
 Skupinou, která si vedla docela dravě i na lágru, v šachtě a všude, kde se jenom dalo, byli Jehovisté. Hleděli si uhlídat ty, které dostali do svých spárů, hlídali každého a nedovolili jim ani setkání s námi. I když jinak při pracovním procesu spolupracovali, nedali se nikdy do řečí s námi, byli vždy toho mínění, že katolický kněz je služebník ďábla a tak nás též představovali jiným. Neměli nic společného s normálním životem, byli vykořeněni ze života, který vedly všechy skupiny kolem nich. Mám o nich mínění plné lítosti, protože všichni, kdo se dostali do jejich blízkosti a podléhli jejich agitaci se ztratili pro všechno to, oč jsme normálně mohli mít zájem. Byli však skromní a velmi si pomáhali, ovšem jenom svým souvěrcům. Synci, kteří patřili k metodistům, byli přijatelnější, ale též odděleni od všech zvláštní pojetím práce i rozdílní v přístupu k tomu, co mohlo být znamením buď aktivismu nebo odmítání jakékoliv spolupráce.
 Dalo se s nimi nejenom vycházet, nýbrž i spolupracovat, pokud se nezavadilo o náboženství. Mohu tvrdit, že v těchto poměrech nás náboženství vzhledem k jiným rozdělovalo. Kdo z nás dokázal vést opravdový duchovní život v optimismu, měl nejenom lepší šanci přežití, ale mohl i jiným leccos nabídnout. Bachaři by byli bezmocní, kdyby neměli k ruce řadu donašečů. Pokud jsme byli většinou kněži pohromadě, byli jsme chráněni od těchto zrádců. Stejně jsme dbali, aby nikdo z nás nepodepsal jakýkoliv socialistický nebo i pouhý pracovní závazek. Považovali jsme obojí za zradu svého postoje proti režimu. Mohly z toho vzejít mnohé výhody, ale my jsme chtěli zůstat čistí i od možností špatného výkladu.
 Občas bylo nutno vyhlásit tvrdší postoj proti našim mučitelům. Domluvili jsme se a nikdo z celého našeho osazenstva ani nežádal, ani nezdravil, ani nechtěl dopis nebo návštěvu, ani možnosti nákupu za poddajnost. Šli jsme jako za zdí, za kterou byli oni. Pokud by se nedrželo toto tvrdé stanovisko, mohli jsme se nadít, že polovina by měla měkký názor na věc a dopadlo by to ne nepodobně, jako s Ungrem nebo jinými, kdo pro svůj laksní postoj k našim věcem nakonec sloužili režimu i když se dá leccos omluvit. Ke spolupráci nemuseli přinutit nikoho a nemohli, pokud jsme drželi strohou linii. Byla to doba hutná, plná překvapení, plná otazníků vpravdě životních, které si žádaly okamžité řešení.
 Kdo dovedl žít svou přítomnost a mnoho nespekulovat, co bude dále, byl vyrovnaný a mohl jiným pomáhat. Vzhledem k těm, kdo měli doma rodiny anebo jim hrozil rodinný rozvrat právě proto, že byli zavřeni, ti byli stále potřební, těm bylo potřebí být tím, co jim zrovna scházelo. Mladým tátou, mámou a těm kdo byli ženatí skutečným knězem, který žil jejich problémy. Mnohonásobnou radost jsme pociťovali vždy, kdykoliv jsme se mohli podělit o radostné zprávy, plné optimismu a naděje.
 Vyvstala nová aféra, ktrerá rozvířila hladinu dosti klidnou. Bachaři potřebovali činnost. Proto spekulovali o tom, co by se mohlo podstrčit muklům jako vzpoura nebo odmítnutí poslušnosti nebo vzdor, aby mohli na sebe upozornit. Protože jsme se drželi s mnohými synky pohromadě, chtěli použít těchto možností a hodit přípravu útěku nebo spojení s venkem za tímto účelem na kněze. Den před rozhodujícím dnem vzpoury přijel nový transport, kde byl též jeden nový páter. Fízl, který si chtěl zlepšit kádr, si spletl moje jméno se jmenem tohoto nového pátera a nahlásil jeho místo mne a to ve chvíli, kdy už jsem měl ozvěnu, že jedu do korekce a k soudu se synky, kteří všichni patřili k naší partě. Protože páter tam nejenom nebyl, ale docela nic nemohl vědět o tom, co se nachystalo, proto mohl všechno zatlouct a nebylo z této bubliny docela nic.
 Já jsem ještě celý další rok zůstal na Tmaváku. Byl jsem tam již celkem zabydlený s okruhem těch, kdo mne potřebovali. Proto každá změna mohla být jenom k horšímu. Spojení fungovalo a my jsme mohli dále působit docela tak, jak se to jenom v minulém režimu dalo provozovat. V šachtě nás potřebovali jenom na to, abychom dokázali vždy splnit normu pro ně a za to bylo možné i jakési shovívavé stanovisko ze strany bolševiků. Protože jsme byli zvyklí na skromnou stravu a dostali jsme tam tolik, že nebyl hlad, děkovali jsme za všechny, kdo nedovedli vděčně vzít Boží dary.
 Kolik to bylo jenom starostí ve strojovně, abych využil daru, který mi snad Pán propůjčil jenom k této příležitosti. Byla z toho galerie, kde každý něco našel pro sebe a všichni byli rádi, že se dostávají do jiného světa.
 Maloval jsem vždy, když se mnou sloužil protivný bachař, maloval jsem všední výjevy buď cyklické - život u rybníků, v lese, věci, které nutily k přemýšlení. Všechno s láskou, kterou mohl mít člověk jenom tam, kde nebylo docela nic z minulého světa, který jsme museli zapomenout. Kdo se podíval na hlavní velký stropní obraz: "Život za chléb rodiny" poznal, že přece jenom je správné ve všem myslet na všechny a jejich potřeby. Kdo ocení tíhu, kterou nesou dobří mužové? Tam jsme poznávali, kolik ušlechtilosti dovede žít ten, kdo nezná nenávist, kdo dovede hledat to co ve spojení s Pánem znamená život, vztah, obět.
 Nebylo všechno jenom peklem, prožili jsme tam tolik krásných společných duchovních chvil, že opravdu musím děkovat za každou hodinu, kterou jsem přežil i v tomto podzemí. Přece jenom byla možnost spojení s venkem, bylo dosti těch, kdo nám pomáhali, mohli jsme využít všech spolubraří, kteří něco věděli a potom stále byli zájemci, kteří brali plnými doušky všechno, co jsme jim mohli nabízet ať z duchovní sféry nebo z věd, které jsme ovládali. To je to skvělé vědomí: "Někdo mne potřebuje, někdo stojí ještě o to, co já vím nebo dovedu zprostředkovat". Tak jsme toho využívali v míře, jak to jenom bylo možné.
 Pak stačilo na opravdové uspokojení jenom vědomí, že se někdo z hochů posunul trošku dále, blíže k tomu, co jsme považovali za cíl. Bylo to uspokojení podat někomu z těchto hochů svátostného Krista, být aspoň chvíli tím, kdo je nutný pro přežití a těch bylo dosti, kdo nevěděli kam dále a jak dále a když ukázali třeba rány po pokusu o sebevraždu a chtěli žít - pak již nebylo o čem uvažovat a měli náš čas, naše schopnosti i naše srdce, protože z domova bylo všechno tak vzdálené, že jsme svou skutečnost žili jenom a jenom v místech, kde jsme se zrovna nacházeli. To je ta nejkrásnější jistota života v přítomnosti a k tomu opravdu se vinula naše praxe i potom ještě léta po propuštění. Tmavák jsem prožil i přežil, více bratří tam našlo své místo závěrečné. Nás Pán ochránil ještě pro dny další. Je to zajímavé, že i zde na těchto místech, kde tolik jiných našlo svůj konečný úděl, jsme byli jako doma, hleděli jsme neztrácet svou radost z toho, že pouze žijeme. To je to, co jsme si odnášeli i do jiných ještě věznic i do jiných let, kdy bylo potřebí svědčit o tom, co jsme prožili i o tom, jak se nám to podařilo, že jsme přežili s vírou.
 Mnozí si víru zocelili, mnozí ji dovedli ztratit při pohledu na tolik lidské ubohosti, kterou jsme mohli pozorovat a zažívat na každém kroku.
 Celá řada záležitostí i jejich řešení by byla k neuvěření, kdyby nepřirostly takhle velmi na vlastní kůži. Když si jenom vzpomenu na ten nádherný zážitek ještě z uranových dolů, kdy po upozornění spolubratřím, že je nutné se modlit za ty, kdo tam ztratili život, jsem ve své šichtě - v neděli odpoledne klekl též mezi šváby u lavice u strojovny, abych začal tím nejprostším způsobem mši svatou. Kdybych to sám takhle hmatatelně nezažil a někdo třeba ze skautů mi to vyprávěl, jak dovedou sledovat ti nejprotivnější brouci - švábi - zbožný úkon mše svaté, nikdy bych to nepovažoval za pravdu.
 Kleknu, udělám první kříž, texty mše svatou jsme znali zcela nazpaměť a tu se stalo něco nevídaného. Všichni švábi, kteří měli několik centimetrů, tuční, že se dali skoro připravit na paštiku, černí anebo narůžovělí, i hejno bílých myšek, které tam pobíhaly a jenom očka jim svítila, jakoby najednou vstoupili všichni na lepidlo, ustrnuli a v tomto postoji vydrželi celou dobu až když jsem dával požehnání - "Jděte ve jménu Páně". Ale to nejdůležitější, už jsem to hodnotil na mnoha řečničtích, se stalo při proměňování.
 V tu dobu jsem s takovým hrozným děsem už sjížděl do šachty, byl jsem tam už čtvrtý rok, ale ten děs byl něco nového. Říkal jsem tomu neusmířené prostředí. Zrovna den před tím, několik metrů od místa, kde jsem klečel, přišel o život jeden z našich spolupracovníků. Několik metrů dál měl druhý datum na výdřevě, že skonal. Nejbližší z bratří byl dobrých 400 metrů a mezi mnou a jím byla úplně pustá, ztuchlá tma. Kdo nezažil tuto opravdovou šachetní tmu, nemá představu z povrchu, jak tma doopravdy vyhlíží. Při odrazu snad jen některá tlící výdřeva světélkovala anebo se zablýskla očka některé z těch signálních myšek.
 V okamžiku, kdy jsem proslovil slova proměňování nad chlebem a nad kapkou vína, kterou jsem měl na dlani, jako by se něco rozlomilo a kdybych to nezažil takhle hmotně, těžko bych dovedl popsat onu změnu, která označila konec jakéhokoliv strachu a takovou upřímnou radost, jako by člověk cítil objetí vysvobozené duše. Mše za ty, kdo se nevrátili z hlubin. Zase velké potvrzení praxe, která nutí člověka žijícího s vědomím přítomnosti Boží, že společenství svatých je opravdovou skutečností. Od té doby jsem měl pocit, jako bych sjížděl na nejjednodušší fotbalový zápas. Byl jsem tam doma a skoro hmotně jsem se dokázal vybavovat při hlasité modlitbě se všemi těmi, kdo nás tímto bolestným způsobem předešli. Sám bych tomu nevěřil, kdyby se tento přerod nestal se mnou.
 Těch, kdo tam ztratili život, byla velká řada. Škoda jen, že velmi málo z laiků, kteří byli s námi, dovedlo vzít podíl na utrpení, které bylo obětováno i za ně. Hleděli jsme v celé síle, jak nás tam bylo 6 tuctů kněží, abychom co možná nejčastěji prozpěvovali nebo se modlili nahlas nebo aspoň se domlouvali na společných úmyslech, aby síla tohoto utrpení se vykopírovala na povrchu. Vždycky jsme zdůrazňovali, že i uhlí, které jsme dobývali, musí v kamnech zpívat. A možná, že to byla pravda.
 Chodili nás kontrolovat lecjací velcí soudruzi neboť uranová ložiska kontrolovali zase Rusi a k hanbě našich musíme říct, že se k nám chovali velmi vlídně. U českých soudruhů jsme to občas postrádali. Byli ale tak choulostiví na to, co jsme jim odpovídali na jejich pitomé otázky, že když jsem poslanci Prouzovi strčil do ruky svoji širokou lopatu, vyhrožoval mi novým soudem, že jsem urazil stát, protože on je poslanec. Všichni ti, kdo byli s ním - soudruzi, a ten doprovod čítal dobrých 15 mužů, se řehnili, že se aspoň někdo našel, kdo tomu nafoukanému troubovi připomněl, kde je jeho místo. I soudruzi to měli s námi poněkud těžší, i když duchovně jsme toužili, abychom je obrátili, přece jenom jsme podvědomě vždy měli pro ně kategorii aspoň o trochu nižší.
 Život a smrt byly těsně vedle sebe. Jenže život si vyžadoval někdy i zásah těch, kdo byli s námi. Bylo potřebí přenést alespoň zprávu pro některou z manželek těch, kdo s námi pracoval, aby neblbla, aby měla rozum a vydržela, že jedinou sílou pro jejího manžela v šachtách je vědomí věrnosti a statečnosti na povrchu. Mnohé si to vzaly k srdci, ale mnohé se nestyděly brát těch několik korun, které se posílaly rodinám a přitom poslaly třeba oznámení, že se rozvádějí. "Přece nechceš, abych dále žila s lumpem, který nabourává republiku". Potom bylo štěstí pro každého, kdo mohl být aspoň někdy s některým z nás. Je pravda, že málo věcí nám bylo posvátných, ale přece jenom sebevražd by bylo víc, kdyby tam těch posvěcených rukou bylo méně. Byl to skvělý argument i proti bachařům, kteří chtěli někdy zesměšňovat naše církevní zřízení nebo se vysmívali celibátu. Přece jenom jsme jim mohli otevřeně říct: "My jsme si svůj vztah vyřídili ještě na svobodě, ale vy jste zločinci, protože nutíte otce rodin na 10 -20 roků do bolešvického celibátu. A to je horší, ten se cítí jenom jako urážka - jako křivda".
 Kolik z těchto soudruhů, se kterými se dalo třeba hovořit, nám dávali za pravdu. A byl to ten jejich skromný dotaz: "Jak vy to můžete vydržet, já bych si vzal život". "Vydržíme pane veliteli, protože jsme jisti, že to pomůže těm, kdo jsou nahoře". Někdy se slzami hodnotili sílu víry, která pomáhá tolikerým postiženým lidem přece jenom přežít. Někdy to však nešlo ani bez toho, že bychom nezvedli svoji lampu nad hlavu některého drzouna a bez toho, že bychom čekali na odpověď, jsme jej upozornili, že nás může napadnout třeba lampu spustit na jeho lebeň. Tak daleko to sice nikdy nedošlo, ale byli to zbabělci, kteří při prvním hlasitějším upozornění couvli. "Nesmíte to takhle brát, oni nás nutí k tomu, abychom zrovna vás považovali za nejhorší vyvrhele. A když nám to nikdo nevysvětlí, my vlastně nevíme, kolik vražd kdo z vás má na svědomí". A jeden z těch Goliášů se velmi divil, když jsem mu říkal: "Mám jenom jednu, ale jestli nepřestanete otravovat, tak budu mít ještě jednu, ale svačinu mi dejte raději napřed, protože potom bych ji nepojed" a tak se bubela zasmál a říká "Mordyje, já vám mám tak rád humor". Jenže ten zapáchal šibenicí.
 I bratři bachaři, kteří s námi drželi hlídku v šachtě, byli lidé. Potřebovali ulehčit, chtěli si někdy zdřímnout a co hlavně, většina z nich si potřebovala postěžovat. Byli daleko od předsedů i od svých náčelníků a přece jenom důvěřovali, a to bylo zajímavé, že těm páterům, které chtěli vymlátit, dokázali skoro se zpovědní přesností vyříkat všechno to svinstvo, co prožívali. Nechtěli slyšet ale o smrti ani o svědomí ani o Božím soudu. To bylo pro ně příliš a myslím, že do těch jejich myších mozků ani tato abstrakta nemohla vejít. Byli mezi nimi ale vyloženě naši lidé, kteří udělali všechno, abychom aspoň někomu nevyčítali ty hrubosti. "Máte jednu výhodu, že vás nemáme jak potrestat, protože vy za každý trest ještě poděkujete a opakujete nám docela drze, že trpíte s Kristem. Ale tomu my nerozumíme."
 Když jsme upozorňovali některého z těchto mluvků, že přece by se měli aspoň pro jistotu Boha bát, tu opakovali tu ruskou otřepanou větu, car ďaloko, Bog vysoko. Není ale příjemný pohled ani na naše nepřátele, jestliže je vidíme najednou s urvanou hlavou anebo s rozmačkaným hrudníkem. Komu se přihodily tyto případy, už nikdy nenajde stejného jmenovatele ať v hovoru, v úvahách anebo nakonec v celém jednání s těmi, kdo ještě nezažil žádnou takovouto krutost ani na sobě ani na jiných. Jedním z takovýchto ventilů v tristních poměrech byl jeden z našich spolupracovníků - indonéský lékař, který jistě nevážil víc než 40 kg a neuzvedl ani 10 kilo. Nám spestřoval intelektuální jídelníček vyprávěním o holandských koloniích. Říkal jsem mu docela otevřeně: "Na práci tě neužiju, tak aspoň vyprávěj". A on s velkou zálibou hodnotil práci holandských podnikatelů i misionářů jako pravé dobrodiní nebes a zdůrazňoval, že tam, kde se nedostali misionáři anebo civilizovaní podnikatelé, tam ještě mají dobu kamennou. S ním nedovedli pohnout anebo mu poradit nebo pohrozit žádní činovníci šachty.
 Když přišel jeden protivný naddůlní a ječel na něj, on se s klidem takhle uklonil a francouzsky na něho: "que veux ce cochon" a protože francouzsky nikdo z nich neznal, tak se mě naddůlní mile zeptal, jestli bychom my též nemohli být tak slušní a pozdravit jako on. My jsme je brali jako placatý kámen. Mohli nám říkat co chtěli, mohli po nás chtít co chtěli, my jsme je považovali za ty, kdo mají spolu na svědomí hrůzy minulých let.
 Pomáhal jsem hochům v angličtině, němčině i španělštině, učil je filosofii i pravdám víry, protože jsme měli přece jenom jako skauti určitou přednost v přístupu i podání. Nám nebylo protivné bavit se s puberťáky a právě tato skupina hochů kolem dvacítky, byla velmi početná. Každou hodinu, kterou jsme jim mohli věnovat jako soukromou výuku nebo prostě, že jsme byli s nimi a hleděli jim pomoci nebo je instruovali o všem, co je zajímalo, vynášelo jako trvalý užitek své plody ještě po mnohých desetiletích, kdy již měli své rodiny, svá zaměstnání, své umístění v životě, kdy již chtěli jiným předvádět, jak má vyhlížet skutečná praxe života. Já osobně jsem vděčný za všechno to nejhrubší, protože zase se posílilo vědomí, že všechno, co má být pro celý život použitelné, se nesmí očekávat jako to, co je v životě nejlehčí.
 Největší a krásné možnosti jsem měl ve studiu s Karolkem Cibirou, který byl velmi obeznámen s moderními naukami církve a velmi rád při vycházkách vysvětloval zásady Kolakovičovy. To, co jsem od něho mohl získat, by bylo nemožné nějak zachytit v civilu. Jsem mu za to vděčen. Proto jsem využíval všech časových i papírových možností a dal jsem si za normu denně aspoň 4 stránky kolibřím písmem psaných dokladů. Většinou filosofické úvahy, pak ke každé možné příležitosti, jako jmeniny, narozeniny, úmrtí v rodinách, nebo dny, kdy hoši více potřebovali ohleduplnost nebo byli ochotni lépe naslouchat všemu, co jsem jim mohl podávat. Z těchto hovorů vyrostli synci s ocelovými zásadami a i pro civilní život jim to všechno sloužilo jako pomůcka k postavení, kdy dokázali být milí ke všem a shovívaví v každé situaci.
 Přikládám aspoň několik ukázek z toho, co se podařilo dostat ven. Není to důležité, co na to nyní. Tenkráte to byl celý život. Jediná naše síla spočívala v průbojnosti slov a zůstává dodnes.
 Když jsem již věděl, že pojedu do Kartouz na samotky, pojistil jsem se vším, co jenom šlo ještě zařídit. Domaloval strojovnu, poslal depeše bratrovi, svěřil vedení hochů nástupci a s dary pro některé známé mukly v Kartouzích jsem byl transportován na samotky na Sing-sing. Po těch 4 letech dost obtížné, nebezpečné a špinavé práce jsem samotky považoval za velký dar od Pána. Byl jsem sám, mělo to všechno svůj průběh od ranního vstávání do večerky, dostali jsme jíst, chodili jsme denně na vycházky a to, co bylo pro mne velkým užitkem, dostal jsem se do styku s kardinálem Trochtou. Měli jsme tam společného známého, zloděje ze Želechovic, který se hrdě hlásil k nám jako k Valachům. Proto udělal pro nás ten odvážný čin, že mně i Trochtovi napočítal splnění normy na 13O procent. Za tuto normu se chodilo 3 hodiny na vycházky, týdně do ústavního kina, po obědě si mukl mohl pohovět na zemi a ještě se bachaři chovali tiše a slušně, protože to byl určitý druh tzv. loajality. My jsme toho využívali a hovořili spolu o všem, co jsme považovali za důležité.
 Při jednom rozhovoru vyprávěl Trochta o nutnosti být nevtíravý, jemný, nenápadný a dokládal to tak, jako není nutný velký plamen k tomu, aby člověk viděl směr, tak nezapalujme žádnou velkou otýpku slámy, aby člověk viděl. Buďme tím malým šachetním kahánečkem, který určuje směr. Vím, že je to pravda.
 Řadu dní jsme tak mohli spolu chodit a konverzovat. A bachaři, kteří mne znali ze šachty, měli strach, že něco prasklo a protože ti, kdo z nich byli na věži, měli jakési máslo na hlavě, chtěli za každou cenu zjistit, o co tam vlastně šlo. Pro mne to byla výhoda a já jsem chtěl jenom využít i tuto dobu k tomu, abych se trošku dal po těch letech šachty dopořádku. Pomohlo to.
 Jednou nám přivezli z Fruty tři vagony třešní s tím, že budou do příštího rána hotovy na zavařování. Vytáhli všechny stoly z kriminálu i lavice na dvůr, který byl pro vycházky. Byl řádně občuraný, ale pro nás to bylo přece důležité. Byl tam vzduch a na jaře tam rostly pampelišky, které jsme trhali jako vitamínový přídavek. Stoly, lavice a pak všechny ty vagony třešní, které jsme měli připravit na zavařování. Něco se dalo do beden jako hotové, jiné se dávalo do pusy, protože většina z nás již léta neviděla ovoce a tak to dopadlo tak, že se vracel jen necelý jeden vagon a ty dva jsme stačili doslova sežrat. Hromádky pecek všude kolem po zemi a potom ty následky. Stačí když řeknu, že v noci již nebylo dosti papíru, žádné živočišné uhlí ani endiaron a celé samotky byly tak plné žalozpěvů, že si nikdo z bachařů nesedl, jenom museli pobíhat a žánkovat, vynášet a volat doktora, protože jsme změnili barvu na zcela zelenou a jak poznamenal jeden z našich generálů: "Chatku komplitně obosrali."
 Po těchto zkušenostech již nám nesvěřili ovoce ani do huby, jenom jsme byli na samotkách bez práce, bez možností většího pohybu a čekali jsme, až se zase uvolní něco a my budeme mít možnost toho využít. Až za řadu dní jsme mohli připravovat černý rybíz zase ke stejnému účelu, ale toho se již nedalo tolik sníst. Litřík jsme denně však pohltali. Na tyto samotky vzpomínám jako na dobré, protože jsem potřeboval po létech těžkých šachetních vypjetí klid, přípravu na domov. Za 6 měsíců jsem měl být propuštěn. Mně to prospělo.
 Jen na kratší dobu jsem měl na cele šefkuchaře z Bratislavy, od kterého jsem pochytil různé druhy úprav brambor. Znal jich přes 3O. I to mi bylo prospěšné v pozdější praxi vaření. O sobotách jsme mohli jít do společné velké cimry jako sálu na kino. To bylo moc důležité, protože tam se dalo leccos vyšmejdit a zjistit, co se zase děje kolem nás. Mne již mnoho věcí přestalo zajímat, hleděl jsem pamětní materiál dávat dohromady - pro život v civilu. Věděl jsem, že souhlas nedostanu, že budu muset pracovat někde ve výrobě. Pro tuto eventualitu jsem měl již zajištěné místo u rybářů z jednoduchého důvodu, který jsem již vysvětlil - z vděčností za to, že mi kapři oznamovali každou změnu po celých 6 let v živých snech.
 Nikdo z nás neměl zdání, jak to tam doma vypadá. Zprávy nebyly časté a pak jsme si již zvykli na to, že je nejlépe nechat věcem vlastní průběh a na vůli Boží a obětovat všechny nesnáze na úmysly své i všech ostatních spolutratří.
 Vždy, tedy i zde jsem na cele chodil a chodil až do omrzení a cvičil všechno to, co jsem věděl, že bude užitečné i v civilu. Tím jsem se zocelil tak, že jsem se vrátil v síle, která mi dovolovala nosit i metrákové pytle. Samotky byly pro mne velmi prospěšné a byla to dobrá příprava na odchod domů.
 Když jsem již měl jít domů, tedy poslední půlden, načelník mi dával milost, že mohu odejít již ráno o půl sedmé. Poděkoval jsem za tuto jedinou milost za celých deset let a odpověděl docela stroze, že si to dosedím. A tak se i stalo. Jenže mi nechtěli dát stravu. A tak jsem ještě naposledy udělal rambajs ve skladišti, kam mne uskladnili ještě před tím, než jsem byl propuštěn. Udělal jsem tóčo a žádal stravu k obědu. Vyhrožoval jsem, že to bude první stížnost, kterou vznesu, že mi odmítli dát stravu, i když jsem na ni měl ještě právo. A pak mi bachař přinesl bez polévky tři černé brambory a slanou rybu. Bachař se mi řehnil, jak jsem si jistě ještě pochutnal. Ale museli mi jídlo dát, to je štvalo.
 Vyzpíval jsem ještě v onom skladišti všechny písně ve všech možných řečech a čekal jsem na to, kdo si z našich pro mne přijede. Přijeli dva bratři a ještě politruk mi chtěl vykládat, jak se mám chovat venku a jak si mám vážit převýchovy. Řekl jsem mu doslova, že měli na mne více jak 10 let čas a nyní, že už čas nemám a co do kultury, do které se vracím, považuji ji za tak zmrsklou, jako ty žánky, které jsme používali. V Hradišti byl tak vysoký, že jsem nedostal nohama na zem a když jsem končil za 10 let, nemohl jsem se strefit, protože to byl snad jenom třílitřák.
 Nehlásil jsem se ani k bachařovi, který po cestě se ke mně vlísával, protože se muselo podepsat, že nic nevíme a o ničem jsme nikdy neslyšeli. Tak jsme se chovali předpisově. Po cestě jsem se divil všemu: stromům, cestám, lidem. Zapomněl jsem již skoro všechno z dřívějšího života, takže jsem raději jenom hleděl a hleděl jako na nová vrata. Jenom co bylo nápadné, byl hrozný nepořádek vzhledem k tomu, jak jsme byli zvyklí před 10 lety. A to se jen nezdálo. Všechno bylo ve strachu, to se poznalo již i ve vlaku. Jenom potichoučku se mluvilo a bráchové sami mne stále nabádali, jenom ať mluvím potichoučku, protože všichni poslouchají, aby mohli udávat.
 Pro jasnější zviditelnění práce, které se dařilo i pod nebdělým pohledem bachařů, podávám několik fotokopií těch rukopisů, které se podařilo ve vysokých botách přenést. Znamenají práci na vlastním duchovním růstu stejně jako úsilí vtěsnané do minipísma, kterým jsem se domníval, že přece jenom oživuji křesťanské vědomí těch hochů, kteří měli důvěru.
Světlé myšlenky z Tmavého dolu
 Hodnotit úroveň i obsah by bylo možné jedině v onom období, kdy jsme spolu fárali anebo vyfárávali, kdy jsme buď pomáhali ohroženým anebo zatláčeli oči někomu ze spoluvězňů. Několik myšlenek ve viditelné podobě přetažených v gumákách a vynesených ze šachty, věty, které v danou dobu znamenaly život i nadšení nebo představovaly lítost i zbožnost. Jsou různé svým obsahem i rozmanité v adresách. Ale byla to živá slova mezi těmi, kdo chtěli přežít.
 Bůh, ono alfa i omega, nepředstavitelná, úžasná výšina, nesmírnost i moudrost, která všechno řídí, péče, která bdí nad mikro i makrokosmem, stavitel, zákonodárce i otec, On, který všeho učinil a to pouhým úkonem Boží vůle, On věčný, tzn. že u něho v okamžiku je zahrnuta minulost, přítomné děje i všechna budoucí řada změn, On který jediným momentem všechno vidí, spořádá i udržuje. Co je proti tomu dravá nádhera horských bystřin, jemná zeleň lesů i odrážející se lesk slunce, všechno jeho dílo. Víc však a nepochopitelnější nad viditelnou přírodu je lidské srdce, podléhající tolika přeměnám stejně jako nákaze i zušlechťování, ale vždycky s určeným cílem. Z ono závěru úspěšně žitého života nemusíš sejít, nemusíš ztratit svoji rovnováhu a pokoj, jestliže budeš ve všem hledat svého původce a cíl (nepokojné je srdce, dokud nespočine v tobě Bože) a o toto nám má jít, drahý hochu, abychom pokud na to stačí naše síly, jsme dovedli usilovat o klid, mír, rovnováhu ve své vlastní duši.
 Jde tedy o to, abychom nejdříve uznali a s vírou dovedli vložit do onoho hnutí mysli celou svoji naději. Jak ale mohu poznat, že Bůh skutečně je a že promluvil? Chci ho vidět, abych nemusel pochybovat o tom, že je. I kdybys měl doklady hmatatelné, viděl jej přímo, mohl jej uchopit za ruku, nemusel bys věřit. A i tenkráte bys jej mohl odmítat, nepřipustit jeho existenci i způsob, jakým se vtěsnává do tvé blízkosti, protože k přijetí každé zkušenosti nutně ještě patří síla tvé dobré vůle. Tedy i existenci působení i vztah k Bohu je otázkou nejenom vědění, ale i vůle. Chceš-li můžeš poznat, poznáš-li můžeš přijmout, schází-li ti však dobrá vůle, budeš ho odmítat neustále. Jde o existenci, kterou můžeš poznat z věci stvoření. Poznat podstatu Boha, proniknout do Jeho tajemství mohu jenom potud, pokud nám to bylo Synem Božím zjeveno.
 Toto vyjevení se dálo v dějinách jen tzv. zjevením Božím. Mluvil k lidem a to přes praotce a proroky, jak nám to zachycuje Starý zákon a naposledy ve svém svědku Ježíši Kristu v Novém zákoně, který předává tato slova apoštolům. Jimi je ukončena přímá řada svědectví o Bohu. Z něho můžeme čerpat dostatek vědomostí o Bohu, o jeho bytí, působení, všechno pokud to Bůh nezahalil naprostým tajemstvím. Nelze poznat podstatu Boží, není možné dojít k plnému poznání, znamenalo by to dojít stejné výše jako Bůh a to není možné. Bez tohoto zjevení bychom těžko mohli poznat alespoň začátek Jeho podstaty. Z tohoto zjevení poznáváme trojpodstatnost Boží, víme víc o Kristu jako prostředníku mezi Bohem a člověkem, můžeme sledovat život církve jako tajemného těla Kristova, jsme vedeni k celku, kterým je církev ustavená Kristem, rozdávající prostředky k tomu, aby člověk jako jednotlivec i jako tvor žijící ve společenství, se mohl dostat k dokonalosti i posléze k blaženosti definitivní, věčné. Klid a odpočinutí v absolutním bodě určil Bůh sám, aby člověku nezůstávalo jen jeho hledání.
 Aby bylo možno dosáhnouti cíle částečného i konečného, spoutal všechno nutnými zákony, jinak by nemohl dospět ani jednotlivec ani společenství k poslednímu cíli. Tvorové bez rozumových schopností sledují cíl nutně, nemají možnost jednat jinak, tvor, který je obdařený rozumem - člověk - může odmítnout i tento zákon a může se vrhnout do sebezničení tím, že pošlape v sobě úctu k nejvyšší autoritě. Tolikerý z nás se chce osvobodit od veškerého vlivu, který považuje za otroctví, člověk chce být nezávislý tak, jak nás k tomu vedou všechny systémy liberalismu a materialismu. Být ale svoboden znamená jednat v souladu s nejvyšší autoritou. Anebo může někdo z nás zdůraznit, že se může řídit jen sám svojí vůlí, svým poznáním, že naše osobní zásady jsou nenarušitelné a mohou být považovány za normy správného počínání? Kdy najdeme anebo kdo nám dá jistotu, že jdeme k pravému cíli?
 Proto považuji za nutné podrobit se zcela objektivním zákonům, které z nás udělají člověka svobodného, rovného, vědomého si svého vysokého postavení. K této jistotě se můžeme jenom přiblížit. A osobně musím mít při každém jednání jistotu aspoň relativní, že se úmyslně nechci mýlit. Podle toho, jak se chci dostat k cíli, musím vybírat i prostředky. A proto můžeme uznat, že Bůh má právo dát zákon objektivní, všeplatný, tak přirozený, že se z něho nikdo z tvorů nemůže vymanit. Můžeme přijmout jako radostnou povinnost, že se dovedeme podřídit každé autoritě, která nás i částečně upozorňuje na nutnost podřízenosti a poslušnosti k tomu, co je věčné. Proto přijímáme ze stejného důvodu i ten příkaz, ve kterém Kristus zdůrazňuje: "Kdo uvěří a bude pokřtěn, může být spasen". Je už v tom obsažena formulace Boží vůle člověka spasit.
 Musíme vycházet z onoho nejobtížnějšího lidského poznání, podle kterého uspořádáváme své jednání vůbec, protože z jasného poznání už vychází ona povinnost podřídit se, poslechnout, plnit a následovat nejen to, co je kostrou zákona, ale všechno, co dokážeme jako správné pochopit a zachytit. Hluboká oblast víry. Proto není možné bez příklonu vůle ani uvěřit, tím méně ještě bez víry cokoliv naplnit, protože mnoho věcí mohu poznat jako správné, ale je potřebí, abych dovedl ohodnotit záležitosti jako jedině správné a pak musím utvrdit v sobě ono vědomí, že nemohu jednat jinak, nechci-li sejít na scestí onou pohodlnou větou - nechce se mi. V této stupnici negativního chápání je horší ještě ona lhostejnost, ve které ztrácím zájem o tyto subtilní věci. A nakonec bych se spojil a spokojil jenom s něčím, co dostačuje po vnější stránce.
 Proto zde dělím, podle vztahu víry člověka k věčnému zákonu, na typy povrchní a hlubší. Toto dělítko nespočívá jenom ve slovech, ale závisí na objektivitě věcí, které usměrňují samo jednání. Kdyby nám mělo stačit k poznání, nemuseli bychom nic víc konat. Chceme-li však jednat správně, je nezbytné usilovat i o naplnění zákona a to tím, že chci konat co nejlépe to, co zákon vyžaduje. Pak už nechápu příkazy mravního zákona jako trapnou nutnost, ke které může dojít každý člověk bez výjimky, ale jako radostnou příležitost, podle které mohu sledovat svůj růst v dobrém. Proto poznání desatera i přikázání církevních jsou vítaným prováděcím nařízením, abych mohl svobodněji jednat podle poznání i síly vůle. Teprve tímto způsobem si odůvodním závaznost zákona, přiblížím skutečnost Boží, protože on to je, kdo svým bytím netouží po ničem víc než po naplnění poslání, které člověk zrozením přijal a to je věčná blaženost. Proto musím volit prostředky, které determinují způsoby mého jednání i v jednotlivostech, proto si musím sám rozhodnout, zda jednám v souladu se zákonem a tedy správně nebo mu odpírám poslušnost a pak se musím nutně vyhnout závěrům, které by mě svedly z této jednoznačné cesty.
 Pak vlastním a necítím to jako nutnost, ale pohybuji se v jistotě, která se stává záslužnou, protože všechno je v naprostém souladu s dobrem věčným. Mohu si brát ze všeho jen to, co se mi líbí a ostatní nechat nepovšimnuto, netoužím-li po naplnění zákona. Ale není možné následovat poznání jen částečně. Síla poznání rozhoduje, zda mohu hledat třeba jen částečnou omluvu pro svoji nedostatečnost nebo zavinění, která nemají vždy vzápětí výraznou tečku v lítosti nad pochybenými kroky. Je potřebí častěji se zamýšlet nad tím, co Bůh je a co po tvoru žádá.
 V jakém vztahu pak stojí člověk?
 Všechno co jedná, jedná za nějakým posláním, cílem, všechno má hluboký smysl. Ani nejprostší květ nebo živočich není osamocen bez poslání, bez účelu. Počneme-li prvky, uzavíráme-li řadu stvořených věcí v rostlinném řetězu, překračujeme-li na živočichy, všude nalézáme hlubokou účelnost. Ani jediný vlásek není bez určitého poslání. Je-li svět ve svých jednotlivostech s přesným určením, postavením, co potom nevypravitelné nutkání člověka ke štěstí? Vycházíme z jistoty, že nic není bezcílného. Nepozorujme nic kolem sebe, co nedojde ke svému poslání, nám jde o čistý fakt, zda je to možné, aby něco bylo bezcílně postaveno do svého bytí. Jak opuštěný by musel být najednou každý tvor, který by stál bezcílně, sám bez poslání, určení, bez závěru? Jak strašná by to byla chvíle poznání - jsem nepotřebný. Jediná příručka nebyla napsána bez určení a ten, kdo ji píše, kdo se snaží spojovat i kulturní nádheru, kdo zachycuje myšlenky, překlene prostory srdce, kdo zaujme mysli jiných, musí pracovat důkladněji než nejpřesnější kamera.
 Pozorujeme-li let ptáků, chvění duše nebo sílu, která vyvádí myšlení z nicoty, všechno dává vyrůst z mého "já" až k oné přemíře, ve které člověk cítí, že se jeho srdce povznáší k čistotě, k velikosti vlastní, ke které může táhnout i ostatní. Vyrazit útočníkovi dýku nebo zachytit dítě nad propastí není o nic lehčí než své myšlenky vytrhnout z pozemského až k Tvůrci. Naše neštěstí by vznikalo teprve určením naší nepotřebnosti. Ztráta poslání a jistoty může znamenat onu studnu v myšlení a v jednání, která člověka vytrhne z potřebnosti žití. Kde ale je onen bod, onen cíl, ke kterému toužíme? A hýbáme se správným směrem nebo se klameme? Kdo a jaký je ten cíl? Podle míry poznání nemůžeme bezmezně obejmout to, co je absolutní, nekonečné, to co dokáže všechno uspokojit, co může znamenat růst bez konce - tedy Boha. Má-li všechno svůj původ u něho, nutně k sobě všechno volá, láká, táhne. Proto jen splynutí s ním může znamenat naprosté splnění všech našich tužeb.
 Člověk sám si může vybrat buď svůj pravý cíl anebo místo něho si postaví tisíce jiných a tím se odsoudí, že nedojde nikdy k pokojnému závěru. Všechny smysly jednotlivě i společně nás táhnou k činnosti, zvyšují neustále nepokoj, zmnohonásobují neklid v člověku, pokud jejich mnohost není ovládána jednotící sílou vůle. Kolik se i v našem myšlení ozývá tendencí, kolik vytváříme systémů, kolik je to možností, o které usilujeme buď abychom v nich rostli anebo aby znamenaly i zničení.
 Je nutné s největší úctou zacházet s pouhým pojmem Bůh a přitom se přibližovat svojí pokorou k Bohu osobnímu, který je umístěn v naší očistěné mysli a fundován naší čistou praxí. Jinak si nastolíme nutně tisíce jiných nutností. Po čem to touží technika, věda, co chce docílit umění? Snad jen vyrvat Bohu jeho přívlastky. "Do nebes báně svým duchem zazvoníme". Všechno dokážeme až všechno budeme vědět, vykonáme všechno, abychom vytvořili i novou přírodu, přetvoříme i člověka. Je to skutečné anebo jenom nadutá myšlenka? Můžeme proměnit dovedností okolí člověka?
 Kapitalismus chce dosáhnout svého štěstí tím, že člověka obklopuje luxusem, bohatstvím. Opakuje se stále ta věta - nyní duše má hoduj a pij. Stal se však člověk tím šťastnější anebo jenom rozmnožil svůj nepokoj? Ozývá se v něm neustálá touha po novém, co ještě nezná. Ani si neuvědomujeme, že se stáváme kapitalisty i tenkráte, když lpíme na věcech, které momentálně držíme. Uvaž sám, není-li toho mnoho, co držíš a čehož by ses nechtěl za žádnou cenu zříci, i kdyby to jiný potřeboval. Kolik je to rodin, které smýšlejí kapitalisticky o svých dětech, ale tolikráte bez srdce, přitom jim nezáleží na tom, zda toto lpění se vztahuje na majetek, na názory nebo na vyhovování jen své vůli.
 Sám člověk je ale sláb, aby dosáhl plného bohatství, štěstí, uspokojení, slávy. Proto se sdružuje ve společenstvích, spolcích, jednotách a jak tvrdí Feuerbach: "Sám nemohu nic, ale my všichni budem všemohoucí". Zapomíná, že i my všichni dohromady nedáme ono nekonečno, ale jen omezený stav, počet. Všechno jen podle toho, co se bude zdát člověku bližší nebo vzdálenější. Máme velmi mnoho hranic, stojí před námi zeď, která se stane nutně zdí nářků a to nad tím, že nemohu dál, že nevím, že výše nedosáhnu, že mě stále něco schází. Všechno v životě je ohraničeno, ale člověk touží po nekonečnu. Proto nemůže dosáhnout nikdy plného štěstí. Všechno je omezeno, jen srdce dokáže být nekonečné a to i tehdy, když se člověk považuje za naprosto osamoceného, ve svých tužbách nemá hranic. Vzpomeň si ty sám, že i tehdy, kdy ses cítil na vrcholu svého štěstí, prožíval jsi prázdnotu, neklid, jestliže všecko nezavršovals láskou, bylo to vždy jen srdce vyprázdněné. To jediné dokáže překlenout všechny rozpory, ohraničenosti, jednání i věci a může se vzepnout veškerou svojí silou po nekonečně duchovním.
 Ani se neptáme, odkud je tato touha. Z čeho však pochází v nás tyto protiklady? Jsou v nás, mezi námi, mezi mužem a ženou, mezi člověkem jako jednotlivcem a člověkem ve společenství. Věda slibuje uspokojení, chce uklidnit člověka, proto jej zapřahá do svého pluhu, bere mu volný čas, naplňuje jeho zájem o jiné. Člověk se má dokázat ve vědě vyžít a proto mu loupí zaměstnáním celý čas a pošlape nakonec chuť ke všemu, k čemu by se odhodlal sám. Je člověk spokojenější anebo aspoň někdy si uvědomuje, že absolutního cíle nikdy nedosáhne?
 Rozpory v něm vyrůstají stále do větší výšky. Ani tím, že mu nabízí bohatý výběr jídel, pití, volný čas naplňuje zájezdy, divadlem, uměním, přednáškami o všech nejsubtilnějších problémech světa, neustále jen otvírá další hlubiny, které nedovolí, aby rychlostí svého úsudku dosáhl cíle. A proto bude neustále jen toužit po kráse, vyrábět bude prostředky všeho druhu, aby nasytil své oko, bude vysedávat na nekonečných koncertech, ale za tím vším vidí jen cestu, která je neustále otevřena, prázdno po všem. Vymlouvá se stále na jakési mravní normy, jedny označí za překonané, aby vedle nich postavil nově vymyšlené jiné. Chce uspokojit člověka vyhledáváním, i v ohledu sexuálním, ale nakonec nechává člověka ve vědomí, že sedí na troskách.
 Řada lidí, které jsme považovali za velikány, postavy, které si stavíme vedle Alexandra, Aristotela, Césara, Goetheho, Schopenhauera, Nitscheho, Lenina, Stalina, Masaryka, Claudela nedovedla utišit rozpory v člověku. Anebo byl někdo z nich člověkem takového druhu, abych mohl podle jejich příkladu žít rovněž, přímo, spokojeně, šťastně? Jejich životy mi snad mohou v něčem pomoct, ale kde zůstanou, ozve-li se bolest, co mi odpoví, až budu upoután na lože, osamocen, jen sobě ponechán, tělesně spoután? Čím mi budou v okamžiku, kdy duše bude neklidně těkat a něco hledat? Dovede mě Tolstoj, Chelčický nebo Komenský vyvést z této nicoty? Kde budu cokoliv hledat, abych to nalezl? Člověk má v sobě touhu být jako Bůh, ale v rozhodném okamžiku se propadá do nicoty. A zůstává jen Goethova věta "Der wahen ist kurzt aber die Reue is lank". Ani vědní obory všechny dohromady, ani touha po uspokojení všech smyslů, ani okamžité přesycení poznáním nebo požitky neuspokojí všechno, co v člověku je v pohybu. Zůstává jen pocit nenasycenosti, jen nový otazník života.
 Co ještě ale zůstává, když ani smyslové požitky ani věda, zábavy, práce ani technika nebo politika nebo nové objevy ani bohatství vzpomínek, či jakýkoliv společenský systém nedokážou vrátit spokojenost, co mi tedy zůstává kromě hledání? Zbývá jediné náboženství, které si dělá nárok, že samo učiní člověka šťastným. Věrným plněním uspokojí přirozenost, dokáže všechno smířit i odstranit, co nebylo v souladu s jejími zásadami v minulosti. Jediné náboženství má odpověď na tolik rozporných otázek, které se vtírají mezi člověka, mezi muže a ženu, mezi jednotlivce a do společenství. Svojí čistotou přístupu dokáže uspokojit rozum, vůli i srdce a přitom vytváří harmonický celek. Tvrdím, že jen náboženství dovede vyplnit ony mezery, doplní naše poznání o onen poslední a první předmět, kterým je Bůh.
 Nejsou to žádné vnější síly, které nutí člověka k pokroku, k horečné činnosti, jsou to síly vnitřní, které nejsou závislé na žádných vnějších věcech či projevech. Jako by daly člověku křídla, aby se neudusil v blátě všedního dne, aby dovedl přeletět bez nesnází všechny nerovnosti světa. Člověk, který nejenom počítá s Bohem, ale jej uskutečňuje, se stává ušlechtile krásným. Staří Řekové to nazývali krása a ušlechtilost, touha po dokonalosti. Teprve zde můžeme čistě uvažovat, co tento pojem dokonalost v sobě zahrnuje.
 Je-li ale člověk stvořen z těla a z duše, musejí oba tyto póly dohromady, tedy i fyzické i duchovní, vyrůstat do výše. Je ale možno v celých dějinách nalézt jednoho doknalého člověka? Tvrdíme, že tímto jediným v celém lidstvu je Kristus. Je víc než dokonalý pro sebe, jeho velikost i svatost je přímo určována celému lidstvu. Zde může konečný člověk být uspokojen tímto nekonečným vrůstáním do Krista.
 Člověk je zrozen. Bez přesného stanovení původu nedostane nikdo z nás jakýkoliv doklad totožnosti, nikoho nikam nepřijmou bez určujícího rodného listu. Kdo mi ten pravý vystaví? Kam se mám pro něj obrátit? Někdo se rodí jako Novák nebo Hněvsa či Sedláček, nebo předně jako člověk? Hodnověrní svědkové mohou potvrdit náš původ. Nezkorumpovaní rodiče se hrdě hlásívají ke svému dítěti. Rodiče znají své děti. Kdo však z nás lidí zná přesně své prarodiče? Co ještě víme o jejich původu? Kolik to už bylo teorií o vzniku rodu člověk. Kolik to je odložených antropologií. Kolik je to vysvětlivek kolem pojmu člověk. Člověk neandrtálský, pekinkský, javanský, uvažme, co všechno vyřkl Darwin a jak jsme opakovali nauky jeho následovníků. Dnes nám to potvrzují výzkumy radioizotopů. Dnes se už neodvažujeme házet miliony let, jako by nám mezitypy zmizely ze všech vědeckých kabinetů a je dokázáno, že člověk nemohl být nikdy jiným tvorem než člověkem, že jeho původ musel být pralidský, není tudíž možné křížení. Nemůže být z jiného jedince, než zase z člověka.
 Jasně je prokázáno rozdílné zázemí i té nejmenší buňky. Jako by člověk nechtěl celé své dějiny dělat nic jiného, než stavět mosty, ze kterých by zesměšňoval Stvořitelovo dílo. Kde se však vzal? Z vesmírných dálek, kde začal život, ale máme jistotu, že tam, kde začíná, začíná ve tvaru člověk? Pasteur - biolog zdůrazňuje, že všechno živé je jen z živého, není možný přechod v různosti jedinců. Až kam nás věda zavede, kde končí její důkazy? Všechno není jen výtvorem či výmyslem rozumu. Proto ani žádná vědní odpověď nemůže být definitivní, neměnná. Ani archeologie, geologie, paleontologie, fyzika či chemie nebo věda lékařská nám nedá uspokojivou poslední odpověď. Proto se ptáme ještě toho oboru, který je celá staletí potírán, tážeme se náboženství, které se opírá o náš naprosto čistý vztah k nadpřirozenu. Existuje skutečně Bůh, který je jiný než skrytý?
 Aspekt židovského národa
 Je to nepochopitelná výsada, že jediný židovský národ dovedl odolávat proti všem materialistickým názorům a zrůdnostem pohanským svojí neochvějnou vírou v jediného Boha. Postavení židovského národa je v celém Starém zákoně naprosto výjímečné. Nejenom že židé jediní v moři pohanských kmenů měli nezfalšovanou víru v jediného Boha, bez zrůdných přimíšenin, ale i sociální zřízení vycházelo z jedinečného vztahu k Tvůrci. V politheistické společnosti pohanství bujelo otroctví všech forem, kdežto jedině v židovském národě nebylo nevolníků a každých 40 let se musel vrátit i všechen zadlužený majetek. Sociální zákoník určoval denní mzdu, vyplácela se denně, rodina měla pevné sociální postavení, prvorozenské právo stanovilo i pořadí při předávání rodinného majetku. Jedinému Bohu byly podávány oběti, všechen život nesl v sobě ráz theokratický. Na nejvyšším místě stál jediný Bůh. V něm hledali všechnu odpověď. Bylo to výjímečné zákonodárství.
 Starý zákon jasně hovoří o člověku jako o obrazu Božím a z toho navazoval i na vyplývající závazky, aby mohl tento obraz v sobě rozvíjet. Zlo pochází v člověku ze špatného skutku prarodičů dědičné viny. Nemáme nikde jasnější výklad původu zla v člověku než zde. Nauka starého zákona nenechává člověka ve smutku, hned po pádu následuje příslib Vykupitele, který naplňuje celé dějiny i duše jasnou nadějí na Vykupitele. Zde se Bůh hlásí k člověku jako ke svému tvoru. Jaké z toho ale plynou důsledky? I my jsme z jeho rodu. Jakým způsobem tedy musíme vést svůj život?
 Je-li člověk tvorem Božím, jaký je to Bůh, není jenom podobný onomu diktátoru Jupiterovi, který v tolika podobách byl napodobován? Budete jako Bůh. Může být důstojným obrazem Boha bohyně nemravnosti Venuše? V kolika obměnách se snaží moderní člověk přivlastnit její božské predikáty? Nebo může být zas reprezentantem zástupce kapitálu Pluto? Kapitalismus všech věků si v něm postavil svůj vzor nebo Eurinie - bohyně nenávisti? Kolik se nashromáždilo neřestí v lidském rodu, tolik bohů si lidé postavili, aby mohli své neřesti přivést až na nejvyšší stupeň. Cítíme však neomylně, že tito bohové jsou bozi výmyslů, jsou to oni, o nichž praví Starý zákon: "Ruce mají, nic do nich neuchopí, nohy mají a nemohou kráčet, ústa a nemohou volat". Všemohoucí Bůh však není výmyslem, je to On, Otec všeho stvořeného, který se hrdě hlásí ke svému dílu.
 Jedině Starý zákon podává vysvětlení, odkud pochází člověk. Tedy stvoření je faktem, člověk je učiněn z těchže prvků, které jsou v přírodě, tělo a vdechnutím dostává člověk nesmrtelnou duši. To je ona stručná zpráva o původu člověka. Duch vložený do hmoty je nad ní nadřazen. Ale jím vzniká první rozpor. Utvořil člověka ve dvou jedincích, učinil je mužem a ženou. A máte jednu velkou povinnost naplňovat zemi. Druhý rozpor spočívá v poslání, totiž ve vzájemném doplňování muže a ženy. Byli postaveni mezi všechny ostatní tvory jako nadřazení, aby je ovládali? Mezi sebou ve vzájemné lásce, ke svému obrazu je Bůh učinil. Musíme tedy něco doopravdy míti dnes z jeho podoby a to víc, než jenom obraz.
 V nesmrtelné duši se nám sděluje nekonečný a my bereme přímou účast na jeho životě. Z toho však vyplývají pro celé lidstvo velké důsledky, pro soukromý i společný život mohu nejen jeho obraz v sobě uchovat, ale mohu ho i ničit, sešlapat, zlikvidovat. Jak se ale mohu dostat výše, blíže k němu, jak mohu vymýtit všechno, co mě od něho táhne? Je mu vložen i zákon přirozený, všemu lidstvu stejný a je to povinnost pravdy i života. Pokud člověk chce žít z Boha, je i cesta stejná.
 Bůh stvořil člověka. Je to tedy dílo naprosté Boží lásky. Kdyby bylo celé tvorstvo bez člověka, bylo by to dílo bez vrcholu, stvořil ho jako korunu nad vším stvořeným. Tento Bůh mě samotného miloval dříve ještě než jsem byl počat a to tím, že do tohoto svého tvora vložil celý možný zákon lásky. Cítíme, jak člověk musí nepatrně vrůstat do této důstojnosti. Nejdříve sympatie, náklonnosti mladých nezkažených duší - hocha k dívce a naopak, vroucí touha k sobě navzájem a v nich se musí odrážet slova, blízkost a jednota v manželství. Vše spěje v člověku k tomuto cíli. Žhavost jediného společného okamžiku. Ta předcházela před prvním počátkem našeho života. Tvou duši stvořil v těchto těžkých dobách, abys vyplnil jím přikázané místo i úkol. Máš svoje poslání, jestliže jej splníš. Nyní máš jistě plné vědomí, žes vykonal podle svého niterného hlasu všechno, co ti svědomí přikazovalo. A není v celém životě a na žádném úseku tvé cesty, kdo by mohl tvé místo nahradit.
 Poznání tvé vlastní úlohy souvisí nutně s poznáním jeho věčného, našeho Tvůrce. Jsi-li jeho podobou, nenajdeš ji v žádném člověku ideálně zachycenu, napodobenu nebo následování naplněnu a proto je nutné hledat jeho samotného a podle něho utvářet své nitro i celý život. Tedy dáváme si otázku, jak nám ho představuje Starý zákon?
 Aby člověk neměl zcela znesnadněnou cestu za svým absolutním cílem, který je neviditelný, proto posílá Bůh svého syna Bohočlověka, aby člověk měl lidský ideál pro svůj pozemský život. Jeho posláním bylo, aby každý člověk dospěl ke stejnému cíli - totiž k Bohu. Bůh nejdříve vložil ideu Mesiáše v duši izraelského národa. A to dřív, než přišel sám Ježíš Kristus. Člověk stvořený k podobě a obrazu Boha dovede často jít přímo proti příkazu Tvůrce. Člověk je zahrnut hanbou tím, že poznal hřích. Ale Bůh křísí v duši naději přísliby Mesiáše. Všechny předpovědi, předobrazy připomínají jeho příchod. "Nepřátelství položím mezi tebou a ženou, potomstvem tvým a jejím a ona potře tvoji hlavu". Abrahám je volán k oběti svého jediného syna. A jde ochotně za hlasem, ve kterém odzírá vůli Boží. Izrealité se dostávají do Egypta, vycházejí z něho, Bůh je živí na poušti, před odchodem ustanovují Beránka jako předobraz slíbeného Vykupitele. Bůh ustanovuje soudce nad Izraelem, David opěvá všechno velké v Bohu i slabé v člověku ve svých žalmech. Celá velká řada proroků vzdychá po Emanueli.
 Starý zákon určuje přesný fyzický rámec, dobu, místo, poměry tak jak v žádné jiné knize v kterékoliv následné době. Všechny podrobnosti jen dokreslují obraz v tomto rámci. Proto je potřebí číst Starý i Nový zákon - pramen poznání, jádro náboženství o Bohu a jeho obrazu - člověku. Víra člověka křesťana se staví na velikosti jeho vlastní víry, kterou nám předžívá Marie. Jak náherný obraz Zvěstování a života v Nazaretě. Jedině na lásce se uskutečňuje vtělení, přichází člověk i Bůh v jedné osobě. Jak velkou musel mít víru Josef - snoubenec Mariin, aby mu to zabránilo jednat nespravedlivě, tvrdě nebo ukvapeně. Jemu bylo prostě sděleno, že jeho snoubenka počala, že však není tento nový život obvyklým, vzcházejícím, novým členem lidského rodu. Tento nový život nevzniká ze spojení muže s ženou, ale Bůh sám to působí v neporušeném panenství Marie.
 Vyvstává nám otázka a jistě jsme se s ní střetli všichni, že tento případ je naprosto vyjímečný než všechny ostatní v celých dějinách. Tážeme se, proč já se mám odříkat volného života, proč zrovna já mám věřit a z této víry si i odříkat celou řadu okolností? Maria odpovídá jednoduše: "Ať se mi stane podle Tvé vůle, nebudu se protivit Božím plánům". Izraelité znali Písmo. Betlém byl předem označen za místo původu, středem Augustovy říše se najednou stává toto nepatrné sídlo a hlavní osobností toto slabé dítě. "Ty Betléme nejsi nejmenší, protože z tebe vyjde vévoda, který bude spravovat celý lid izraelský". Formální sčítání v celé říši, všichni musejí do místa původu. Josef s Marií jdou do Betléma, však nejbližší místo narození již určuje láska.
 Jak to? Protože jí nebylo ani v hospodě ani u soukromníků, dívali se na cizince s nevraživostí, odmítli je, nepomohli. Byli mezi všemi cizí. Proto tito dva utíkají ven od lidí, daleko od neupřímnosti, nevraživosti, hledají, kde by mohli s láskou spočnout a nalezli jen jedno takové místo - mezi pastýři ve stáji. Zde se odzrcadluje ona nesmírná láska Tvůrce k přírodě, jen ono pokorné porozumění mezi ovcemi. Zde jsou oni dva před tou nejposvátnější chvílí života i dějin. Jsou jen sami se svojí láskou.
 Každý, tedy i ty hochu, budeš toužit po opravdové lásce, budeš utíkat od všeho, co rozptyluje, co ubírá na kráse. I ty hledej, zvláště pro ty posvátné chvíle, kdy se budete se svojí chotí těšit na svoje vlastní dítě, jen prostředí lásky, aby mohl být ten nový život opravdu posvátný ve všech jeho formách. Vše ostatní je menší, odlož to stranou. I zde bylo všechno malé, méně důležité, aby měli otcové rodin i matky možnost učit sebe i své oné nenáročné, tiché, mírné i klidné lásce a štěstí z ní.
 Kristus naplňoval tužby celá tisíciletí, k němu se vinulo lkání celých dějin. Jeho očekávali, aby zbavil lidstvo onoho krvavého výkřiku Adamova hříchu. Čekali Mesiáše, avšak se slávou a mocí, v síle a on přichází v nenápadné tichosti, chudobě, pokoře a to proto, aby nikdo ani z nejposlednějších lidí se nemohl chlubit svojí chudobou. Neměli ani příbytek, jen stáj jako místo zrození, žádný klid rodinného života, prchají do vyhnanství, nic z pohodlného bohatého života. Žijí ze svých vlastních tvrdých dlaní, aby i naše práce byla posvěcena a to i tehdy, když je znevažována všemi, kdo nás obklopují a dívají se přes ramena na každou tíhu, která živí lidi. Museli putovat daleko, abychom ani my neskrblili svými kroky, jedná-li se o blaho jiných Proto ani Kristus nevykonal ani jediný zázrak kvůli osobní reklamě, aby nás učil, že ani my nesmíme hledat jen svůj prospěch.
 Život jejich dítěte byl pak bez oddechu, klidu, bez spočinutí pro sebe, hledá celé své působení, co bylo zahynulo. Všechny zázraky kvůli jiným. Nic mu nepůsobí slávu, čest, nic mu nepřináší moc, touží si přivlastnit jen bolesti jiných. Kristus přichází pak s oním heslem: "Nikdo nemá větší lásku než ten, kdo dává život za přátele." Přivádí své učedníky na horu Proměnění, chce je vyzbrojit pro horu Utrpení - Golgotu. Přechází Květnou nedělí po šatech, jako by šlapal všechnu možnou slávu, aby dal větší důraz na svoji služebnost pro nás. Jeho jediný největší triumf je pohoršení kříže.
 Dovedl by někdo z nás vypracovat čistý pojem Boha, Bohočlověka, kdyby neexistoval? Kristus nebyl postaven jen do světa, aby k nám mluvil, měl před námi žít svůj život, abychom viděli jeho i svoji cestu. Měl nám osvětlit celou svojí existencí pravdu a určit plnost života i neomylnost cíle. Proto ani ti, kdo jej obklopovali, nehledali nic pro sebe. Jsme jen svědky toho, co se přihodilo. Svědectví přijmout a vydávat, být svědkem plnosti Božího života. Ani náplň života Jana Křtitele není možné pochopit. Jistě netvrdíme, že nesplnil svůj úkol. Jak se můžeme vnořit svým poznáním do rozměrů Božích? Jeho život jako takový, vzájemný vztah v Trojici člověka jako tvora a jeho vztah k nadpřirozenému. Kristus nás vede touhou po jednotě, já a Otec jsme jedno. Je-li tedy jednota v něm - v našem pravzoru, znamená to, že vyplnění našeho života není možné v jiných rozměrech, než-li splynutí s ním.
 Každá názorová různost znamená roztříštěnost - nesoulad. Často trváme tvrdošíjně na svém. To však znamená rozpad, zánik osobnosti. Proto nás Kristus vede k ohleduplnosti v pojímání názorů jiných. Je-li Bůh jeden, je v něm jen láska. Proto i naše volání musí znamenat pro nás touhu po všem, co usušuje slzy, co spojuje, co vzbuzuje úsměv. Proto je třeba se učit denně a v každou chvíli oné nezištné lásce, která dokáže zapomenout i na své pohodlí, zvlášť, jedná-li se o rodiče a jejich příklad dětem.
 "Aby život měli a měli ho v hojnosti". A nám se zdá život našich rodičů tolikrát těžce nesrozumitelný, obtížný, mnohdy děti čekají až budou bez rodičů, kteří jim představují řadu obtíží. Ať je požehnána každá chvíle, dokud rodiče žijí, protože oni chtěli jen tvé dobro, tvou krásu v životě i lásku. Proto musels zůstat žít a pokud žijí, můžeš každý nevděk i každou křivdu vyrovnat, uhladit, změnit bodláčí hrubostí za kytici překrásných růží obětí, lásky, uznání a vděku. Nejsou-li rodiče, marně vztahuješ své ruce, zbytečně se namáháš, abys třeba i slzami smyl zneuznání, i kdybys chtěl rozmělnit jejich náhrobní kámen. K těmto úkonům je nutné žít a žít plně. I kdyby vlastní slzy pak vyhloubily jámu hlubokou jako šachta, je pozdě se čímkoliv odměnit. Ale je též zbytečné chtít sobě ulehčit, protože přešel tvůj čas, pak budeš postaven již na jiný břeh. A protože dnes žiješ, máš poznání, vidíš i slyšíš slova naléhavá, plná lásky a pozvbuzení, proto je nenechej minout.
 Každým poznáním se může živý člověk dostat výše. Pojmem lásky k Bohu je možné rozehřát i své vlastní srdce. Proto se nedomnívej, že vystačíš v prostřednosti. Do duchovní výšky tě musí táhnout i ta nejhrubší práce, protože láskou zjemníš i tuto drsnost. Je nutné se rozhořet touhou po míru a klidu, který prýští z věčna a ulehčit každou námahu. Jak málo je okamžiků v životě, kdy poznáváme pravdivost té prosté věty: "Pojďte ke mne všichni, kdo jste obtíženi, já vás občerstvím". Všechno ostatní je jen zdání, stín, mlha a přelud neskutečnosti. Je to ono zoufalé nic.
 Člověk je postaven do života, aby Bohu vzdával úctu. Kdo ale z nás poznává, že tím, že nezištně usilujeme o úctu k Bohu, o čest Nejvyššímu, se dostává sám na onen vrchol duchovního života? Kristus je nám absolutním vzorem. Nenazýval se jenom, ale byl Syn Boží, nebylo potřebí, aby spoutával svoji osobu tíhou dne a námahou práce. Mohl zůstávat ve slávě, kterou měl od počátku v Bohu, s nímž je zajedno. Svatý Pavel to vyjadřuje větou: "Kněz obětník obětoval se, protože sám chtěl". Aby Kristus mohl být tímto Veleknězem, musel přijmout celou bytost člověka. Ono spojení přichází v modlitbě. Když byla Marie připravena, anděl ji potkává v modlitbě. Nepotřeboval si pro sebe získávat teprve čest, protože mu všechno náleželo - ono snížení z nebeských dálek od božství až do hlubin zániku lidství, vzít na sebe přirozenost, tzn. vydat se na pospas jistému konci.
 Nic se neděje mimo duši, ale lidská duše i Bohu stojí za to, aby přinášel Syn Boží nevyzpytatelně vysokou oběť Syna. Aby pozvednul člověka, snižuje se k němu. Od dětství musíme sledovat cíl vlastního života. Zdůrazňují to Simeonova slova: "Tvou duší pronikne meč". Jen v oběti je velikost. Už ve svých dvanácti letech ukazuje, že svůj cíl vkládá do jednoty a vůle nebeského Otce. I my máme jedinou možnost dojít stejného klidu, ale ve věčném Bohu.

 Rybníky
 Dojeli jsme domů k rybníkům a pastvinám. Byl jsem zase doma po více než 10 letech. Maminka byla doma. Ani nevím, byl-li to pocit vděčnosti nebo strachu, který převládal, ale byl jsem ze všeho trošku vyjevený a myslil jsem si, že se celkem nic nezměnilo a chtěl jsem vystupovat jako dříve.
 Hned jsem byl za varhanami, hned jsem pádil do Bartošovic k bývalému spirituálovi, který mne nenadchl odvahou, odmítl mne i vyzpovídat s tím, že nemá souhlas a pan tajemník by se zlobil. To se ozývalo stále: "Pan tajemník" a to mne drtilo hned napočátku. Leč tak to bylo a všichni ti milí spolubratři byli v tomto tónu laděni až do roku 1968, kdy někteří vylezli s pár slovy, jiní se pro jistotu báli povinně dále a jak nám to připomínali: "Vidíte, že jsme měli pravdu, my jsme se nepřestali bát stále, proto nemusíme nic měnit ani při tzv. normalizaci."
 Některé dvéře jsme měli zcela zavřené, jiné jsme museli jenom násilím ohledávat a když si vzpomenu, kolik to bylo jenom spolubratří, kteří byli ochotni se s námi dát do hovoru, je to jenom smutný malý houfec. Ale využíval jsem těch možných 6 týdnů a pak jsem hledal podle slibu místo u rybářů. Říká mi náš bývalý spirituál: "A to sis našel tak nedůstojné místo pro kněze?!" Odpověděl jsem jenom, že tedy lituji apoštoly, kteří se tak nedůstojně živili. Přešel to mlčením. Ale říkám, že po tom všem jsem umístění na rybníkách považoval za ideální, protože mně je nikdo nezáviděl a my jsme mohli na rybníku myslet, jak bylo tehdy zakázané a své pohrdání nebo přízeň vyjadřovat, jak se nám zamanulo. Byli jsme pod nebem.
 Hned od prvopočátku jsem měl vědomí, že se slovo musí držet a to i tehdy, kdyby neslo s sebou dosti obtíží. Tak jsem nastoupil hned první noc, co jsem byl doma.V noci na hlídání při spouštění rybníků, ale jenom na den, protože jsem si nejvíce vážil oné pomyslné svobody, kterou jsem umocňoval ještě tím, že jsem byl doma s maminkou, která ještě žila ve stejném rodinném domě, který jsem opustil při odchodu na studia. Pak jsem byl již jenom řídce doma a nyní jsem to považoval za nejlepší řešení. Byl jsem blízko pracovního místa, s péčí o všechno, tak jak jsme byli kdysi ještě všichni pohromadě, ale viděl jsem na každém kroku, že je nutno si zvykat na jiné myšlení.
 Nedá se vstoupit do stejné vody a to mi nešlo dosti dobře do hlavy. Všechno se to vracelo a mnoho věcí bylo proto hrubší v projevech, že jsme mysleli jako před těmi deseti léty. Všechno jiné, jenom kulisy zůstaly stejné. Byl jsem rád, že jsem v přírodě. Práce byla těžká, někdy až k nevydržení, málo placená, ale vidím, jak se pokazilo myšlení.
 Jako všichni i my jsme hledali příležitosti, jak si popravit svou výplatu. Nepotřeboval jsem mnoho pro soukromý život, ale na vyskakování nebylo. Mohl jsem být doma, střecha nad hlavou a péče od maminky jako dříve. Do práce jsem to měl jenom přes plot, pokud jsem zůstával v domácím revíru, dále to bylo, když bylo potřebí jet na okrajový revír do Oder nebo do Studénky. Byl jsem velmi rád denně pod sluncem nebo i v dešti, protože jsem více jak deset let nezmokl.
 I v tak těžké práci, jako bylo opatrování všeho, co náleželo k rybnikaření, byly chvíle naprostého klidu, duchovní pohody a možností studovat dílem rostliny nebo všechno ptactvo, ondatry i plazy. Bylo to stálé doplňování vědomostí, které jsem zase uplatňoval ve styku s dětmi, nebo ve sboru, který jsem okamžitě dal do chodu. Nezapomněl jsem na varhany, na flétnu, kterou jsem měl chvíli i v lapáku a tak se jelo hned zase naplno ve všem, co souviselo s kostelem nebo s možnostmi zapojení do života kolem chrámů. Mohl jsem hned fungovat u varhan v rodišti, ve Studénce, v Bílovci, kde jsem ostatně byl i oficielním varhaníkem více než 3 léta. To bylo všechno zpestření života u rybářů. Vždy to nebylo ke spokojenosti revírního, který tomu nepřál a myslel si tolikráte, že člověk je stroj, který nesmí myslit jinak než šéfové dovolí. Ředitelství mělo na to též podobný náhled, jenže ti byli daleko a jenom tolik věděli, kolik jim z revíru žalovali a to se žalovalo dosti.
 Byla na to doba a proto hájím zásadu, že kdo chce rychleji postupovat, než na to stačí schopnostmi nebo vzděláním, ať jenom žaluje, má to jednoduché. Vědí o něm a budou ho chválit, pokud bude mít odvahu nosit nové věci, zvláště na ty, kdo nesedí dobře v sedle.
 Měl jsem výhodu. Přišel jsem domů natrénovaný, měl jsem sílu, že metrák pro mne nebyl dosti těžký, mohl jsem se v šachtě zdokonalit i v práci se dřevem a tak jsem bez velké námahy podnikal všechno na plné obrátky. Většina práce v zimě, pokud nebylo moc zamrzlé, bylo vyhazování stok v bahně v rybníkách. Bylo to mnoho kilometrů stok, které se na mé lopatě měnily v krásné příkopky, tak jak inteligent je chtěl mít. Proto se nelíbilo mnohým, že se muselo chodit v blátě a celý zablácený i na tváři. Bylo to únavné, pokud se to neumělo. Jenže jsem byl tenkráte pohyblivý, štíhlý a zvyklý na dlouhý den. Rád jsem byl venku i ve škaredém počasí.
 To nepochopilo mnoho lidí ani z nejbližšího okolí, cizí vůbec ne a měl jsem jednu nenahraditelnou výhodu, nikdo mi tuto práci nezáviděl. Byla to pro nás pro všechny, kdo jsme tam byli zaměstnáni, většinou ruční práce, i když jsem musel jezdit i s traktorem ke svému zděšení, protože je jiné řídit traktor na pevné zemi nebo se s ním točit na bahně. Když jsem uvízl kolikráte v Bartošovickém rybníku, táhali mne koně ze mlýna. Šéf se musel držet, byl hrozný nervák, nesnesl nešikovnost ještě více, než když se pospíchalo a to bylo vždycky. Vím, jak mu to pilo nervy, ale my po těch létech služby v ústavech jsme též nebyli hned na měkko. Měl jsem to jako nutné zaměstnání, nic víc jsem z toho nechtěl vytěžit. Potřeboval jsem krytí před úřady, zaměstnání na které se mnoho lidí málo těšilo a já jsem si vážil hlavně oné svobody být sám v Boží přírodě a moci si myslet, co se zamane a ještě více, moci to i vyřvat nahlas.
 Oděvy nám dávali erární, bylo to velmi dobré, do pěkného počasí i do vody. Fasovali jsme boty gumáky podkolenky i podpásovky, které se musely uvazovat k pásku a bylo-li třeba jít do hluboké vody, měli jsme až po krk kalhoty s botama spojenýma. Měl jsem to rád celých devět let. Byli jsme poněkud jiní než všichni ostatní. Nezávidět! To bylo něco a tu jistotu jsme měli. Mohl jsem jezdit s frézou a bylo již pravidlo, že do revíru čerstvý, silný a z revíru obtěžkaný. Proto jsem sebou nosil i vozil velkou sekeru a pilu, aby se případně nemuselo jet domů s prázdnou. Nenechali jsme nikdy ležet žádný jasan, akát nebo dub, všechno bylo užitečné, protože všechno stálo peníze a pro nás to bylo v tuto chvíli jenom za námahu. Necítil jsem ji. Jaká to byla nádhera mít sebevědomí zodpovědnosti za využívání času. Tuto teorii jsem hájil vždy a bylo mi úzko, když jsem pozoroval i naše spolubratry, jak mrhají těmi hodnotami, které se dají tak zúročit. Využíval jsem řadu možností v přírodě i doma. Studoval jsem dále vše možné o květinách, které jsme mohli pozorovat od zimy do další zimy, ve všech projevech i ve všech formách. Jaká to byla nádhera vidět po tolika létech zase živé sněženky, dymnivky, podběly, lopuchy, poskakující orobinec a všechno to nádherné zelené přírodní šití, které bylo ozdobou koberce nebo chcete-li ubrusu pro nabídku nádhery Vesmíru. Věděl jsem o všech hnízdech i norách v revíru, znal jsem hejna i jednotlivce a co bylo zajímavé, po několika létech jsem rozuměl zvukům žab, kterých tam bylo ještě velké množství a dovedl jsem odposlouchat jejich hlášení o počasí i o případných změnách přírodních. Měl jsem rád rákosníky, volavky, roháče, potápky, všechny druhy kachen, moudivláčků, sýkory i ťuhýky, rád jsem pozoroval hejna racků, kteří mi skýtali na jaře velkou zásobárnu vajec, která jsme mohli sbírat, aby se velmi nepřemnožili na plůdkových rybnících.
 Nebylo potřebí dlouho jezdit s člunem kolem jejich osad a když mi malé děti bratrovy běhaly po ostrůvcích, měli jsme za hodinu dva bramborové koše vajíček. Používali jsme je na obyčejné pečivo, nudle, do buchet, dávali jsme je každému, kdo si o ně řekl, na krmení pro kuřata a s dětmi jsme jich dovedli k večeři doslova zmlátit celý tucet. Bylo to zpestření jidelníčku i užitečné zábavy.
 Pravá dřina byla vždy, když se lovilo. To znamenalo být v pohotovosti pro nás již ve čtyři hodiny ráno a někdy to trvalo až do deseti večer. Muselo se dokončit, co bylo vyloveno a ještě vyprat všechny sítě a umýt rybářské nádobí. To bylo vždy obtížné. Když se zatahovalo do sítí všechno, co žilo v rybníku, šli jsme jako otroci po zadek ve vodě a táhli a táhli za sebou forotu nachytaných ryb. Někdy se podařilo v některém rybníku nachytat až mnoho desítek metráků všech druhů ryb. Pak to třídění. Kdo byl rybář od vyučení, nepřipadalo mu to nic divného. Bylo to tak a bylo to třeba, protože se to tak lovilo již tisíce let, jenže tenkráte neměli na nohou gumáky.
 Byla to někdy námaha nevylíčitelná, někdy to zase šlo jako po drátkách. Leč vždy se muselo brzo ráno, vždy to znamenalo být v celém ředitelství, kde jenom bylo třeba a my jsme neradi jezdili ze svého revíru. Když se jezdilo na lovy jinam, vždy jsem měl sebou svůj breviář a co je zajímavé, nikdy jsem si nedovolil vynechat byť jenom jednu část denní povinnosti. V práci jsem to vždy hleděl splnit na sto procent. V duchovní správě to vždy nevychází, zvláště ne tehdy, když se muselo strávit mnoho dní a snad týdnů při opravách na lešení. Říkal jsem: "Nejsem materialista, ale proč by mně nemohli platit i čas, kdy se modlím jako člen Církve?" V domácím revíru jsem znal každou zmolu, každý kámen, věděl jsem o každé ondatří díře. V jiných revírech jsme hleděli vykonat jenom co bylo pvinností a pádit zase domů.
 Nedobré bylo vykládání vagonů s vápnem nebo hnojivy. Bylo toho nesmírné metráky, zrovna jako krmení pro ryby, nebo svážení hnoje. Tisíce metráků, které se musely naložit, složit a rozvést po celých plochách rybníků. Byla to dřina plná pachů, ale i při tom jsme dovedli být veselí. Myslím, že se velmi brzy vytvořila parta, která dovedla držet i pohromadě a dělila se se vším, co jsme považovali za společný lup. Bránili jsme se každý za sebe, ale též za společnou věc. Doopravdy se drželo lépe, to dokážeme mezi sebou ve svém povolání. Alespoň mně se to tak jeví a to ve všech zaměstnáních, ve všech desetiletích i když všude byly krysy.
 Měl jsem ještě v revíru jednoho skvělého spolupracovníka, dědu Neznala, jak jsme jej nazývali. Odborníka na všechno možné, protože zcestoval svět, žil v mnohých zemích a živil se vždy prací rukou, i když měl vzdělání na věci důležitější. Byl výborný společník i pracovník. Vždy chápal, že je nutné si i odpočinout. Věděl, jak seřídit všechny nástroje tak, aby byly opravdu výborné. Hovořil výborně rusky i francouzsky a byly možnosti se zdokonalovat i v poznání světa, protože věděl, jak se žilo v Rusku před válkou, znal bolševismus v praxi. Pokud nebyla práce v domácím revíru, táhli jsme k sousedům. Jinak jsme byli vázáni jenom na svůj revír. Bylo práce dost, měli jsme dva na starosti přes 4OO ha vodních ploch.
 Člověk musel rozumět i složení dna, vody, vědět, co je to kyselost, co zásaditost vody, muselo se vědět, kolik je přirozená produkce a jak vypadá zdravá ryba. Rád jsem bral vzorky, bylo to vždy v letních měsících a byla radost, spustit čeřen do vody a vytáhnout metrák kaprů. Dělal jsem všechno se zájmem, protože to bylo jedině možné, přijít domů ne sice odpočatý, ale s jasnou hlavou. Slunce opálilo, že jsem měl jenom bělmo světlé, jinak jako cikán. Pokud se dělalo ve vodě, bylo potřebí dbát na to, aby na kůži nemohly vodní štěnice, jinak se nedalo od svědění 3 dny spát. Koupání bylo zadarmo, slunění též a to co si kdo vzal, bylo rovněž nezúčtovatelné.
 Bylo se o co starat, bylo stále co vymýšlet, bylo to přece jenom svobodné povolání. Kolikráte jsem si vzpomněl na svého bývalého spirituála, jak pohrdlivě měřil mé zaměstnání. Kolik se tam dalo vykonat i pro jiné. Byli jsme neustále v kontaktech se všemi, kdo měli zájem o náboženství, o praxi výchovnou, kdo chtěl spolupracovat na tom, co se požadovalo od věřícího. Vyjeli jsme třeba se dvěma, nebo i s 6 na vodu, potřeboval jsem krmit ryby, pomohli a pak celé hodiny se mohlo vyprávět, zpovídat a zpívat daleko od lidí a blíže k Bohu. Nebylo času na hlupoty, stále byl živý zájem o živého člověka. Jenom to myšlení těch kdo sloužili, snad i Bohu, ale více se báli a tak sloužili i své pýše. Ti neměli pochopení pro nic z toho, o čem jsme byli přesvědčeni, že je nutné pro tuto dobu.
 Z přátel mnoho nezůstalo, tak jsme se věnovali se vší silou těm, kdo sami přišli. Vždy budu hájit zásadu, že se máme s vervou věnovat těm, kdo si přijdou říci o věci jako Nikodém. Kolik se vystřídalo mladých, kolik to bylo párů, které založily šťastné rodiny a to proto, že byl čas všechno promyslit, promeditovat a promodlit. Nádherná doba, jako v kriminálech, kde se v mezerách dozoru daly dělat exercicie i týdenní. Jak rád vzpomínám na Karolka Cybiru nebo na Frantíka Bábíčka. Z těchto pokladů se žilo, těžilo, z toho, co jsem mohl tam nastudovat a nacvičit, to se mohlo podávat dále. Nic není na světě, kde bychom měli legální důvod být nešťastní.
 Pro mne byl rybník radostnou skutečností, ve které se dalo jako v zrcadle odzírat nejenom nebe nad námi, nýbrž i nebe v duších těch mladých dobrých dětí, které měly chuť se dát s námi do společenství.
 Nikdy jsem jim to nedělal lehké, nikdy jsem jim neříkal, že je možné dojet do nebe na kytaře nebo jenom s diskotékou. Bylo zajímavé, jak málo měli pochopení někteří spolubratříci pro strohý systém, ve kterém jsem měl již vyzkoušeny všechny možné dopady. Ti synci a dcerky, kteří přijali od nás pevný tvrdý systém života, ti vydrželi.
 Jak se urážel náš bývalý spirituál, když jsem odmítl být spolu s nimi u jednoho stolu. Když jsem mu řekl, že ještě vidím přes mříže hladné oči spolubratří, argumentoval, že je důležité společenství s kněžími a to i za cenu, že se stýkáme s mírováky. Jenom se to jimi hemžilo. Pro ně není místa ani pochopení a není ani nyní, kdy se nazývají pácisty. Viděl jsem mnoho mrtvých kdo mohli žít kdyby se dali též strhnout a kolaborovali.
 Sledoval jsem jednou zápas o hnízdo, spíše o vajíčka mezi rákosníkem a potápkou. Byl jsem zcela blízko, viděl jsem všechny podrobnosti, všechy vzlety i všechny neúspěšné pokusy tohoto nepřekonatelného zpěváčka v rákosinách. Byl to nerovný boj přírody. Nešlo ho zachránit, potápka mu strhla hnízdečko, které měl umně spletené na rákosí a zbaštila i se svým druhem všech pět vajíček, která měla zpěváčkovi zaručit pokračování rodu. Bylo mi ho líto, ale blízko u nohou zase lýskové proháněli roháče, který se měl co bránit, protože proti sdruženářům nebylo naděje. Zde nevadilo, zda jsme se při setkání s rezinovými kosami zdrželi pozorováním potápníků nebo vážek. Všechno tak lákalo, tak vyzývalo k boji o přežití. Zde se dalo hledět a pozorovat jak ve vodě, tak na ní i na obloze. Všechno to žilo naplno, jenom my jsme se poddávali smutku všude, kde se neodpovídalo hned na naše přání nebo nesedělo něco podle našich plánů.
 Pokud jsme pracovali v Odrách v revíru, používali jsme i výstupu do kopců. Bylo tam jahod a Honza, který sem též někdy zajížděl pracovat u nás, říkal, že je mu milejší přátelství jeho vlastní tchyně než přátelství s šéfem a proto hleděl splnit normu v jahodách. Po 11. hodině bylo těžko někoho nalézt ještě v revíru. Jenom jsem hleděl, aby i kluci, kteří byli v létě na brigádě, udělali vždy dost za to, co brali. Měli 3O Kč na den, tak za to mi museli odvést práci. Jak tito kluci dovedli chytat, to jsem viděl teprve poprvé v Odrách. Tam jsme pěstovali i duhové pstruhy. Než jsem se stačil obout a převlíknout do pracovních šatů, již měli každý aspoň jednoho pstruha v taši. Je pravda, že i my starší jsme museli tuto chuťovku zkusit.
 Odry měly chudobné dno, proto se muselo mnoho hnojit. Buď jsme vozili tisíce metráků hnoje ze Suchdola a pak jej rozváželi po vodě nebo z prasečáků, fekálie z Optimitky. Všechno bylo moc pracné a moc smradlavé. Když jsme po takové směně jeli vlakem, měli jsme kupé jenom pro sebe a to si všichni ještě zkoušeli své kapesníky. Ale nám se neprotivilo zcela nic, ba ani jsme si neprotivili Oldu, který dovedl zmlátit na svačinu půlku psa, zapil to litrem čaje, vykouřil jednu havanu a pak se díval, zda by se nedalo vyhnout práci.
 Je to pravda, se všemi jsme si porozuměli, tam se vidělo jenom to lidské, to ostatní nebylo podstatné, protože nebyl čas na zařazení do patřičného šuplíku. Rozuměli jsme si a jeden druhému musel dělat i zeď. Proto
všechno všichni vždy nesměli vidět a tam to bylo potřebí. Bylo jenom potřebí robit, člověk nesměl moc přemýšlet, protože našim představeným, tzn. správcovi a revírníkovi nebylo milé, když jsme mu chtěli radit. Bylo to asi podle hesla: "Ať je to blbé, ale ať je to podle mne".
 Můj šéf byl dobrý, ale ne vždycky. Kolem úplňku, jestli tvrdím, že tři dny před a tři dny po je člověk více zatížen, tak u něho to patrně bylo týden před a týden po. Když jsme spolu nakládali jako v partě, protože někdy druhý žádný nebyl, mohl jsem mu s klidem nechávat vždycky ten kratší konec, protože předně váhou byl víc než dvakrát těžší a o půl metru byl vyšší než já.
 Tak jsem to bral zase podle hesla: "Práci každému přejte". Co nenáviděl, když jsem při spouštění rybníku třeba bavil na hrázi hejno dětí. Dostal jsem se do zcela konfliktní situace v Odrách na hrázi Emauzské, kde bylo dobře 50 dětí. Bylo krásné podzimní odpoledne, měli jsme veselo, zpívali jsme, vyprávěl jsem, co jsem považoval právě za potřebné nebo za nutné a dětem to šlo náramně k duhu. Jenže najednou, bylo to jenom den před lovením, se přihnala kohorta s ředitelem v čele na kontrolu. A teď viděli, že máme hodinu katechéze a začli ječet. Dohrával to se mnou ještě šéf, který mě takovýmto způsobem hleděl shodit, že opakoval: "Jo, to byste takhle chtěl, pojďte ke mně všichni, ale máme jinou dobu". Byl též sice straník, ale asi jenom po kapsu a tímto výstupem u mně ztratil to, co bývá mezi lidmi jako ušlechtilé pouto. Přestal jsem mu věřit.
 Byl jsem tam sice zaměstnán dál, dělal jsem svoje, jak jsem mohl, ale na přátelské slovo již nebylo ani pomyšlení. Byl to úřední vztah. Využívali jsme v celém revíru i zimní období, pokud byl dost silný led, museli jsme vyvápnit všechny rybníky a tak jsme používali krásnou ledovou plochu jako letiště pro naši frézu a stačili jsme naložit a rozházet po ledě až 150 q vápna. To byl velký náskok pro jaro. Jinak se to musí po vodě, z člunu a to je pracnější, složitější a zdlouhavější. Letecky jsme vápnili jen 1x, přišlo to 7x dráž, než když 
nám dávali 1,50 Kč za metrák. Nešli jsme na peníze, ale přece jenom jsme nechtěli tento režim podporovat zadarmo.  Jedna taková zajímavá kapitola bylo používání rybniční mechanizace. I poslední léto, co jsem byl u rybářů, jsem celé strávil na kombajnu. Byl to člun s několika metrovou kosou, byl to žebrák těžko ovladatelný, takže jsem byl víc od šmíru než od práce. Potřeboval neustále napravovat palici. Součástky se lámaly a my jsme vycházeli neustále ke kovářům, aby nám nějakým způsobem pomohli a my mohli aspoň nějaký hektar rákosiny složit. Netrvalo dlouho a měli jsme přehled, kolik přesně máme ryb, ve kterém rybníku a věděli jsme vždycky, že po každém nasazení generačních candátů chyběly dva kusy - jeden vzal šofér a jeden závozník. Samozřejmě, že když jsem tuto funkci někdy měl jako dozor nad nasazováním, že jsem též věděl, jak toho druhého a odkud vzít. I toto řemeslo musel mít člověk rád.
 Jedna zásada je všeobecně platná, že najednou se má dělat vždy jenom jedna věc nebo vyřizovat jedna záležitost a ta se má dělat s opravdovým zaujetím a dobře. Proto někdy naše roztržitost vychází z toho, že chceme víc věcí najednou anebo při myšlení na jednu děláme zcela jinou. A tak to bylo i u rybářů. Měli jsme správce hubatého, který nesnesl, aby člověk měl zatíženou jen jednu ruku.
 Když dva nesli koš s rybami, vážil až 60 kg, tak musel mít v prázdné ruce ještě jakýkoliv předmět, ale nesměl ho vidět jít s prázdnou rukou. Jenže my jsme na tyto zásady někdy zapomínali, když jsme buď posuzovali okolnosti anebo jsme chtěli určitou situaci zvládat. "Mysli a dělej hned na začátku tak, že víš, jak budeš končit".
 Sousedili jsme s oborou, která patřila samozřejmě státu. Jenže naši rybáři potřebovali občas klády a kupovat je bylo velmi zdlouhavé. Tam jsme uplatnili šikovnost a moje fréza ta dokázala dvě pořádné klády přetáhnout během 5 minut z obory až na druhý konec rybníka.
 Co bylo ale zajímavé, že kdykoliv lesákům chyběla jedna nebo dvě klády, dělali velký kravál. Když jsme jim ale odvezli celou skládku a udělali z ní bariéru u rybníka, nikdy o tom nebyla žádná řeč. Prostě vygumovali jsme pár kubíků a oni nevěděli, že jsme to zrovna byli my. Jinak se to vyřizovalo vždy nějakým tím šupináčem.
 V předposledním létu, co jsem byl u rybářů, jsem spouštěl Oderské rybníky. Všechna zálesáčtina i skautský výcvik přišel k uplatnění. Muselo se přebývat celý týden jenom ve stanu nebo pod přístřeškem, řešil jsem to tak, že jsem obrátil vzhůru nohama kovový člun na svahu hráze, uzavřel polovinou stanu a na kovové dno jsem založil pěkný strážný ohýnek. A tam se dalo v noci přežít. Říjnové noci již bývaly někdy mrazivé.
 Chtěl jsem zachovat vždycky naprostý návrat k přírodě a tak jsem si z domu bral jen chléb, sádlo a nůž. Jinak lžičku a jiné náčiní jsem vyráběl vždycky z lipového dřeva na místě samém. Dbal jsem, abych před stanem, pokud jsem jej postavil, měl vždy oheň obložený velkými balvany. Ty se nahřívaly a proto jsem asi nechytl ani revma, neboť jsem hleděl, abych seděl vždy na teplých balvanech. Než jsem obešel v noci revír, musel jsem každou půl hodinu chodit, měl jsem kameny ohřáté a mohl jsem opět svoje půlky bahnit po ohýnku na šutrech.
 Připravoval jsem jednou odpolední jídlo. Lidí, celý zástup, se díval, co to bude. A jedna taková dobrá paní z Oder se chytala za hlavu, zda budu jíst to, co jsem v kotlíku uklohnil. "To přece nebudete jíst, z toho člověk může zajít". Měl jsem čerstvě nasbírané houby, zamíchané vším možným, listím a okurkami, které mi tam hodil zelinář, když jel okolo, samozřejmě, chtěl za každý okurek jednoho šupináče. Byly naše, proč bych mu nedal. A to netrvalo dlouho, dal jsem jim zkusit, ale ta paní přece jenom se rychle na kole ztratila domů a za půl hodiny mi tam poslala svého synka s kotlíkem výborného bramborového salátu a s řízkama jak dekl. V tomto okamžiku jsem byl ochoten i porušit svoji zásadu a vyměnil jsem stravu zálesáka za paďourské žváro.
 Každý rybník se spouštěl jinak, ale znal jsem za ta léta přesně u každého dobu, za kterou se dala voda spustit až na žádané rozměry. Někdy jsem si to chtěl ulehčit a tak na lov byla připravena voda docela dole již večer. Najednou v noci přišlo nečekané teplo a ryby se obracely nejdříve pusama a potom bříškem za měsícem. Tak se mi skoro podařilo ten největší rybník změnit z živého na mrtvý. Jediná záchrana zase byli Studeňáci. Pokud to nebylo velmi dlouho, co již nedýchali a pokud to nebylo moc od bahna, koupili všechno a udělali si fištpartii z fabriky.
 Takovým způsobem jsme odbyli velké kvantum štik, které jsme vytahovali ze sítí až po dvou dnech. Rybník jsme lovili tři dny a tak, jak voda klesala, štiky visely v okách a my jsme je vytahovali až na třetí den již v lecjakém stavu. Správec slevil korunu na kile, odvezly se po určitém omývání v proudící vodě do Studénky a závodní rada ROH a myslím i výbor strany mlaskaly pyskama, jak je zprovodili připravené na paprice ze světa. Jenže to, co následovalo, nebyla žádná paráda. Bylo to asi obdobné, jako v Kartouzích, když jsme připravovali třešně na zavařování. Všechno, co se dalo, bylo po...
 Rybníky měly svůj půvab v každou roční dobu. Byla tam přírodní svoboda, která dovolovala tolik různých akcí, které se nedaly uhlídat ani našim bdělým STB. Bylo to asi tím, že tato práce byla znevažována pro malý plat a pro špinavý vzhled. Já jsem považoval celou tuto dobu za skvělou řadu možností, které jsem bohatě využíval. Duchovní cvičení v přírodě, to nenabízelo mnoho páterů. Shromáždit stovku dětí na hrázi a dokazovat marnost snažení bez Boha, to též moc lidí nevyužilo.
 Jednou byl u mně na návštěvě můj spolupracovník z Tmaváku - otec Františkán. Před obědem jsme jeli ještě krmit ryby kukuřicí. 15 metráků se naložilo na loď a protože byl velkoměšťák, neviděl ještě živou rybu v živé vodě. Vyprávěl jsem mu událost o sv. Antonínu, jak on asi chytal ryby, protože se praví, že jim kázal, tak mám dojem, že je umluvil, až si též mohl nějakého toho kožnatce vzít na skromný oběd.
 Ryby byly zvyklé brát potravu na několika místech v rybníku, místa byla označena tyčí nad vodou a slyšeli na hlas. Byli jsme s nimi skoro každý den, takže na náš hlas reagovaly ryby i žáby. Předvedl jsem mu, jak na zavolání se přiženou celé mraky kaprů a pojedou jako delfíni za námi. Vzkřikl jsem velmi silně proti vodní hladině a možná celý metrák takových tříkilových šupinačů vyskočil nad vodu. A jeden z takových krasavců nám pláskl do člunu. Říkám: "Vidíš, Pán Bůh nám ho posílá" a on s takovým zatajeným dechem jenom ševelí: "Snad bys ho, snad bys ho ..." nevěděl, jak by to řekl, "neukradl", a já mu na to: "Svědomí mi to nedovolí, abych ho hodil do vody, kdoví, co by se mu mohlo stát a tak ho beru do ochrany". Posupné mlčení, člun jsme uvázali, zašli domů. Já jsem ho měl v pytli. Říkám mu udělej si breviář, za půl hodiny tě zvu k obědu a on nic. Měl strach asi z tohoto velkého zcizení.
 Vůně pečeného kapra se linula po baráku, našlehal jsem rychle brambory, připravil polévku a zvu Jirku k obědu. Téměř se jenom ploužil ve vědomí existující viny v kuchyni. Usedl v tichosti, jenom se přežehnal, nevím, zda Pán Bůh slyšel hlas jeho modlitby a dali jsme se do toho. On s rozpaky, já s odvahou. A když okusil, tak dopadl jako Eva. Vzal jeden kousek, vzal si druhý a já jsem se zachechtal tak, jak když si bachař ode mně bral koš na šachtě: "Už sis vzal a je tu spoluvina". A on říká: "To bych v životě neřek, že to může být tak dobré". Na to byla krátká odpověď - "Protože jsme to neplatili", ale pro příští rozjímání jsem měl látku, že je doopravdy nutné svědomí si vychovat. Říkám to s humorem, aby nic nevyčítalo a rybařina k tomu byla moc výborný prostor.
 V revíru jsme pěstovali hrůzu kachen, snad desetitisíce, které jsme museli vyprodukovat a byla to i pro nás těžká fuška, ale přece jenom to bylo nadlehčení, protože z každého zástavu jsme za režijní poplatek dostali koupit jednu standartní kachnu. My jsme ovšem brali nestandartní velikosti. Podle Písma sv. "volovi mlátícímu pysk nezavazuj".

 Opět v duchovní správě
 V roce 1967 se situace poněkud měnila a náš skautský čich nám říkal, že můžeme začít být drzejší. Všude, kde se dalo, jsme jeli naplno. Na podzim, ve velkém lovu, v říjnu v Jistebníku najednou přijde telegram "Nastupte do Fulneku". Sedl jsem na svého oře a jel jsem se podívat, jak to tam vyhlíží. Přivítal mě mladší spolužák, který sloužil do roztrhání těla, myslím režimu a zvěstoval mi, o co tu vlastně jde. Byli jsme na obhlídce, divil jsem se, že se nebojí sednout za mě na motocykl a dal mi k dispozici tři mrňavé dědiny. V neděli, že mám mít všude bohoslužby.
 Když mi podával ruku, všiml jsem si, že vedle něho stála, jak on říkal, jeho mamička, pravou ruku na pásce, raněná mrtvicí a později jsem se dověděl pravý důvod. Fackovala mého předchůdce jeden den a hned druhý den ji Pán Bůh takovým hrozným způsobem skřípl. V okamžik příjmu jsem neviděl na ni žádnou zarputilost a domníval jsem se, že spolupráce bude možná. Ale to bylo jenom zdání a trvání měla tato přízeň jen několik měsíců. Byl jsem zvyklý na pohyb a tak ve škole se hned zagitovalo 30 dětí do sboru, nikde jsem nebyl bez velkého sboru a orchestru a tak jsem hned první dva týdny dával dohromady doopravdy dvojí těleso.
 Bydlení jsem měl ve třech oknech nad náměstím. Hrozně velké cimry a patřičně studené. Vytápění bylo nulové, proto se mi podařilo získat tam hned v prvním roce zánět ledvin. Ale to by nebylo tak důležité. Z celé fary se udělal prakticky, jak to říkala stará paní, průjezdný most. Protože tam neexistovalo přijít a neohlásit se dole, blokli dveře do té míry, že je museli otvírat sami, aby byl přehled. Střídaly se děti, velcí, skauti, sbor, starší zájemci o katechézi a tak pořád tam byl ruch a šum. Nedivím se, že jí to muselo vadit, protože "to za mého syna nebylo".
 Dříve platilo o Fulneku - jedeš-li přes město, zavři oči, přežehnej se a val dál. A tak to byl nějaký takový náhlý přechod, který nestrávili, specielně ne ve farní budově. Měl jsem právo kopat kanál, jezdit po těch nejmenších dědinách, zařídil jsem si hned bohoslužby ve všech 6 dědinách ve všedno. Ale kdo přišel na faru po 18. hod., tak už večeři nedostal a to byl můj případ, protože jsem se vracel až po 19. hod. domů. Nebylo co jíst. Kdybych nebyl samostatný, tak by mi to vadilo. Nic jsem si z toho nedělal a bylo z toho hned samostatné vedení mé domácnosti. Někdy to vypadalo tak, že když se mě děti ptaly, co jsem měl k obědu, tak mi připomínaly, že to jsem měl přece minulý týden. S klidem jsem je ujistil, že to je pořád ještě totéž.
 Až do doby, kdy jsme dávali větší koncerty jsem tam nepotřeboval ani nádobí. Všechno jenom po jednom, až mi tam vpadla kohorta místních pracovnic a zjistily, že tam vůbec nic není. Takhle se dnes nedá žít a nanosily těch zbytečností, které se při stěhování rozbíjejí, ale doopravdy to bylo potřebí. Bydlel jsem ve dvou světnicích, ve kterých, jak uvedu ve zvláštní kapitole, doopravdy strašilo.
 Tato kapitola bude Fulnecká strašidla. A předem podotýkám, že námitky jsou nemístné, protože ono to tak doopravdy bylo. Ani p. kardinál Tomášek, když seděl v sousední světnici po biřmování, to už jsem přijel řídit naposledy orchestr, se ani v nejmenším nedivil všem těm skutečnostem, které jsem uváděl. Bylo to a nebyla to psina. Za celou dobu jsem se nedostal ani ke svatbě, ani ke křtu, tenkrát se skládaly vždycky určité sumy za tyto obřady a tak jsem měl svých 530,- Kčs a z toho 450,- Kčs mi strhávali na stravu. Tak jsem se brzy osamostatnil do té míry, že jsem to stíhal i za 120,- Kčs.
 Kdyby to nebyl tak tristní případ, tak si ani na to nevzpomenu. Jenže předcházelo vystoupení s paní mátí, která tou zdravou rukou chtěla dalšího kaplana též brachiálně vychovávat. A tak jsem s klidem podotkl, že budeme měnit jména v kalendáři. A jako kdyby to bylo věštbou, říkám "Teď tam bude s velkým "H" Huvar a ten půjde z Fulneku 14 dnů po vás po obou" a doopravdy to tak bylo.
 Kapitola fulnecká je plná pohybu, ruchu, vzrušujících případů, ale též nejkrásnějšího působení ať to bylo v kostele, ve škole nebo venku s družinami. Všechno neslo jakousi pečeť radosti. Měli jsme k dispozici pro naše akce i řádnou tiskárnu a tak jsem vydával oběžníky, které jsem posílal stále vládnoucím soudruhům i do parlamentu, takže jedna z těchto, jak jsme říkali bolševických larev, mávala oběžníkem v parlamentě a hulákala "Ať žije Kristus Král".
 Mysleli, že už je další převrat. A ona vysvětlovala, co všechno si dovolujeme. Skauti chodili pro instrukce, protože bylo třeba oživovat, studenti zase se sympatiemi provázeli naše koncerty, které byly každých 6 týdnů. Měl jsem je naprosto ve své režii, děkan jen čekal, kolik mu za koncert odevzdám. Vystřídala se tam všechna slavná jména - Haken, Průša, Jelínková, Pukl, Skovajsa, Bartková a mnoho jiných slavných jmen, takže to dostalo svoje opodstatnění považovat tyto akce za fulneckou specialitu. Ať to byly varhanní koncerty, nebo orchestr, který jsem si řídil, který sám měl jen 11 houslí, sólový klarinet.
 Ředitel z hudebky. Předchůdce si lámal hlavu nad tím, co udělá, aby mu nechodili členové jeho sboru účinkovat do kostela. Byl doslova vyhozen pro nepřístojnosti. Jeho nástupce s námi již normálně vystupoval. Příští ředitelka byla jednou z nejlepších violoncelistek, takže úroveň byla vždy zachována. Velký sbor vlastně pokračoval v praxi, kterou jsem cvičil v Bílovci jako varhaník v době, kdy jsem byl u rybářů a měli jsme skvěle provedené Janáčkovy mše i jeho slavné sbory, takže ještě po 30 létech se dá s nimi počítat jako s čísly programovými.
 Tato éra byla určitě co do slávy nejlepší. S dětským sborkem jsme zpívali každý týden a to byl též jeden z největších důvodů záští, protože děti zpívaly většinou při mých bohoslužbách, kdy jsem si je mohl řídit. Z bočních útoků jsem si nedělal nic, jeli jsme naplno. Byla řada sympatických dětí z okolních vesnic, které rády přicházely, obzvláště z Děrného jich bylo nejvíc i z Jerlochovic a z jiných dědin. Někdy šlo doopravdy o to sjednotit co možná nejvíc lidí s dobrou vůlí a někdy šlo o slávu, jako při Stabat Mater nebo Mozartově Requiem. Předváděli je Příboráci se svým profesorem Hrubišem a se sólisty, které jsme zvali z Národního divadla, z Ostravy i z Olomouce.
 Myslím ale, že při těch produkcích co do přesnosti a jemnosti provedení si sólistky příborské nic nezadaly s nejslavnějšími jmény. Byly prostší a přirozenější. Zpívaly ke cti a slávě Boží. Nejen Fulnecko žilo těmito produkcemi, ale bylo to známo i v Ostravě a ve vzdálenějších městech. Nebylo žádnou zvláštností, že byla bazilika naplněna téměř 1.000 hlavami. Jednu z takových nádherných příležitostí jsme pořádali ve výroční den popravy gen. Píky. Uváděl jsem celou produkci jeho závětí a bylo to o to vzácnější, že celá žijící přízeň byla přítomna v předních lavicích. Bylo to zajímavé, psal se r. 1968 a nikdo z učitelů, profesorů, ba inspektorů nepřišel k úrazu v kostele, že by na ně třeba spadla klenba. Byli účastni tak zbožně, že při Pane nejsem hoden, se mlátili pětkrát do svých hříšných hrudníků a když jsme se křižovali, tak poslední kantorka se nestyděla za kříž, který byl o půl metru větší než normální věřící člověk byl schopen předvést. A byli přece jenom rádi, že se konečně něco takového děje.
 Ale tím to skončilo, hned příští rok začínali zase normalizovat a boxovat se s námi. Těch 20 měsíců, co jsem měl možnost být v městě Komenského, bylo pro mě intenzívním zapojením do mnoha druhů činnosti kulturní i náboženské. Bylo pořád co předvádět, protože bylo mnoho lidí, kteří měli zájem. Bylo tam pazgřivců též bohatě, někdy mě dráždili tím, že mi natáhli provaz přes cestu, když jsem přijížděl na motocyklu nebo hodili kládu do temného koutu, abych se natáhl, ale jinak hejno dětí vždy čekalo, co přivezu. A dělili jsme se hned pod oknem té vzácné fulnecké paní. Měl jsem výhodu, že jsem bydlel v poschodí a dalo se přímo na kůr k varhanám nebo do sakristie a před oltář. Jaksi jsme ještě žili živým křesťanstvím, které si vyžadovalo i tvrdých kolen, hodin bdění i hodin přípravy na úkony.
 Byla vzácná výhoda, že jsem měl ještě čas připravovat i všechny promluvy několik dní předem a podle receptu kasařů je cvičit nazpaměť. Jakým způsobem se obohatila paměť, to se nedá popisovat, to se musí žít. Ale přece jenom to zůstalo jako nahráno na pásce a paměť se rozšířila do nepochopitelné šíře. Celá desetiletí ještě mohu využívat tuto píli. V roce 1969 začínají zase vylézat struktury, které nás dříve hubily, začíná větší vyhrožování, činovníci města vystupují ostře proti našim akcím, vymýšlejí truc podniky a lidé obnovili zase svůj starý strach. Odmítají naše akce jako nebezpečné a to byl teprve rok po r. 1968.
 Vrána, Trtílek, Glogar - tato jména se začínají častěji objevovat vzhledem k nám. Měl jsem výhodu, že když oni byli drzí, dokázal jsem být o metr drzejší. Jestli oni nabízeli, dovedl jsem to se stejnou srdnatostí odmítnout a nepodařilo se ani Glogarovi, ani jiným, přeložení z trestu. V r. 1969 si usmyslili, že by bylo dobré vyměnit svůj post za Velkou Bystřici. A tak jsem na motocyklu nejdříve několik týdnů dojížděl 50 km, ale tenkráte to byl pro mně doopravdy sport. Skončila jedna kapitola, která byla doopravdy čilá a slavná a začíná život na Hané.
 Z Fulneku jsem vyjížděl už s nějakým takovým menším pověřením na lidové misie. Při nich se zažilo to, co může prožít jen člověk, když ještě věří, ale též i veselých příhod, takže rád vzpomínám na tuto dobu, kdy doopravdy někdy nebyl čas se vyspat a ty 4 dny intenzivního styku s věřícími znamenaly někdy naprosté vysílení. Ale ta radost, která byla z těch několika, kteří přišli po dlouhých desetiletích ke správě Boží, převýšila všechno to, co by mohlo být považováno za negativní. Byla možnost promluvit s lidmi, o kterých jsem se domníval, že by oni měli sedět ve zpovědnici a já být za žebříkem, s vyloženými rouhači a ničemy ve vlastních rodinách, mluvit s dětmi, které měly ještě kus nebe v očích, ale též se zkaženci 12 - 15 letými.
 Byl to kaleidoskop tak bohatý barvitostí duší, které se prezentovaly, že jsem nikdy nelitoval této námahy. A dělal jsem to náramně rád. Je k tomu ovšem potřebí vnitřní hřejivou radost sebevědomě pěstovat a po přehršlích ji rozdávat. Svůj systém jsem dopracovával právě při těchto akcích, protože byla možnost měřit jejich účinnost. Nikdy nevěřím v možnost naprosté konverze dospělého člověka, tím méně bych se odvážil někoho uvádět do smíšeného manželství za tím účelem, aby se obrátil jeden z jinověrců.
 Prostě zkušenosti ukazují, že jsme na to slabí, nepřipraveni a že budeme následovat toho, kdo je silnější, a to nebýváme my, věřící katolíci. Nejsme rváči. Neumíme ani debatit, ani získávat ty, kdo mají svůj vyšlapaný styl protestantský anebo československý, kde se nemusí ani moc věřit, ani moc konat pro ty ostatní. Stačí, že přijdou do kostela (jak mi to ostatně mnozí opakovali - ani se nezpovídají, ani nepotřebují jakousi charitu) a dostanou stejně oplatek. Takže hlavním a jediným úsilím zůstávalo, ať to bylo ve Fulneku nebo později při výjezdových akcích, posvětit všední den v jeho nejmenších projevech tak, jak nám to promítal Dr. Dacík v košíkárně na Mírově, kde zdůrazňoval, že církev může být zachráněna jen svatostí všedního dne. Věřím tomu a mám zkušenosti, že je tomu tak.
 Všude, ať to bylo kdekoliv před tím anebo už na místech duchovenského působení, zůstali věrnými anebo i principielně věřícími jedině ti, s nimiž jsme měli možnost nejenom navázat kontakty osobní, ale osobní aktivitu přelévat do jejich vlastního života. Vždy jsem považoval za důležité, aby osobně se zaujetím přijali všechno to, co jsme jako tvrdou řeholi hlásali. Stejně žádám vždy od všech kázeň v pití, zamítám naprosto kouření a nečinnost, která by je vedla k tomu, že odmítají i denní dobrý skutek a týdenní sociální čin, kterým zjednoduší život jiných i třeba nevěřících lidí. Tedy z Fulneku do Velké Bystřice.
 Další štace - Velká Bystřice
 Velká Bystřice bylo jedno velké dobrodružství. Nejdříve na motocyklu, myslel jsem, že jezdím jako tatar, ale ti, co mě potkávali, si to mysleli též. Měl jsem elegantní novou dobře zajetou 250 s automatickým řazením, s krytem, tedy frajerský zjev. Jenže až do Velké Bystřice. Měl jsem přebrat velkou faru po p. Královi. Zrovna se stěhoval, když jsme sem natáhli s projektantem, koncipistkou, abychom hned zkreslili farní budovu a nutnosti, které si vyžadují bezodkladné akce.
 Farní budova byla obsazena zbytkem, který již podědil p. Král. Ono se jde domluvit s každým člověkem, ale těžko se domlouváme s davem. Protože jsem neměl zpočátku k dispozici ani světničku, přebýval jsem první dny v pokojíčku, vlastně ve skladišti, hned u hlavního vchodu. Šlo o to vyklidit zbytek fary. Jenže ten zjev, který k sobě lákal lidi chtivé majetku neměl žádnou chuť opustit farní budovu. A tak jsme museli začít ostřeji.
 Dříve, než jsem se sem nastěhoval, poslal jsem první 32 oken, dveře a slíbil jsem, že okamžitě přijde štěrk, vápno a písek. Budova potřebovala zvenku omítnout, vyměnit všechna okna a dveře, pokud neodpovídaly funkčně a protože to byl červen, chtěli jsme být do konce července hotovi s těmito zednickými akcemi. A doopravdy se to podařilo. Za pouhý týden už byla celá budova odraná, celý skautský oddíl tábořil na zahradě. V klenuté místnosti, která byla dříve chlívem, jsme měli cikánským způsobem udržovanou kuchyň i s náčiním a s náčelnickým stanem. Sami jsme vařili a samozřejmě jsme to též sami museli sníst, protože na to nešlo pozvat někoho cizího.
 Za dva týdny se podařilo vystěhovat tvrdším způsobem onu dámu z farní budovy. Ukončily se poutě, které pořádaly za jejím majetkem a dali jsme do provozu všechny místnosti v poschodí a během jednoho měsíce už jsme svolávali hlavně skautíky na exerciční kurzíky. Měly dobrou pověst a domnívám se, že i účinnost, protože řada z nich ještě v druhé generaci aspoň vzpomíná. Byli jsme v požadavcích nesmlouvaví, ale též ve výkonu důslední. Všechno se dělalo sportovně, lehce, pohybově. Ráno po mši sv. jsem míval nezávazné pohovory s malou přípravou na svátosti. Časem jich přibylo a začli jsme je formovat i ministrantsky. Vyrostla v nich celá řada aktivních, osobně zapálených synků, kteří pak s námi putovali po kaplích a kostelích, které jsme jakýmsi způsobem hleděli poopravit.
 Celá atmosféra byla velmi srdečná a vzpomínám-li i po řadě let, přece jenom je to pravda, že je-li zvláště mladý člověk dostatečně zaměstnán, zůstává už tím samým faktem chráněn od mnohého zlého. Fara se podařila uvést do nového šatu během dvou měsíců a potom se zdokonalovala zahrada. Po prvních prázdninách se nám podařilo dostat sem 6 Voršilek. Byly umístěny dole, i když to neodpovídalo našim představám o nabídce hostům. Snad nebylo obětavějších a pohotovějších sester v celém okolí, jak byly tyto naše pod vedením sestry Placidy. Milé ke každému, věčně pohyblivé, ať se jednalo o zahrádky, o zvířata, o kostel anebo o děti, vždycky připravené posloužit každému, kdo přišel. Opatrovaly nemocné, vyučovaly děti řečem, sestra Prokopka vařila a dá se říct skoro věčně, protože chtěla to mít vždy podle liturgického kalendáře, takže vymýšlela, zvláště pro postní dny zvláštnosti, které ve středověku právě v tyto doby pěstovali. Byl to kolektiv tak mile sžitý s celou správou i s farností, že jejich vypuzení v roce 1972 znamenal součást likvidace živého křesťanství.
 Zajímavou postavou v tomto nepříznivém jednání byl olomoucký tajemník, který vystupoval v několikeré roli, ale nikdy ne přátelsky. Vadili mu ministranti, vadily mu sestry, ječel, že nikomu nemůže dovolit, aby si afektivně na sebe věřící navazoval, že nemáme zapomínat, že vládnou oni. Též to bylo všude vidět. Ale jinak pracovně schvaloval všechno, co jsme podnikali. Asi podle zásady - víme, kde vás máme hledat. Strašně se rozčiloval, co to je za degradaci s akademickým titulem pracovat s maltou a lítat po lešení. Ale uznal argument, který jsem uváděl, že je to nejlacinější dozor, i kdybych jim nabízel jenom limonádu. Jsem s nimi a přede mnou se každý ostýchá, aby práci jenom předstíral. Jak stačilo málo na to, aby kapitulovali, jsem se přesvědčil skoro každý měsíc, kdy jsem byl na koberci na okresním národním výboře. Jenže oni páni nebyli ochotni dát cokoliv písemně. A my jsme zase byli zvyklí všechno jenom číst a proto jsme se nikdy nemohli dohovořit.
 Ale jakousi symbiozou jsem zde naplnil tři léta a dva měsíce. Když konflikty dostoupily vrcholu a bylo to na udání z místního národního výboru, tak v pondělí putovaly sestry a duchovní ve čtvrtek. Tvrdím jedno, že výměna je většinou dobrá, ale některé akce potřebují víc času, snad jako u dětí, aspoň pět let, aby působení určitých zásad nabylo osobnostní síly. Akce se střídaly všechny ty měsíce, zedničení spolu s akcemi duchovními a když jsme se domnívali, že nejsme dostatečně vytíženi, přece jenom to byl houfec, který spolupracoval, tak jsme si vymyslili ještě cesty do pohraničí. Jen s tesknotou se dá vzpomínat na celý ten velký zástup zcela mladých a mladých lidí, který spolupracoval. Ale nikdo z nich ani po létech nehodnotí tyto akce jako mínusové.
 Věci, které jsme podnikali, byly ve většině účelové, tedy ne vždy umělecky dokonalé, ale přece jenom výchovný dopad byl v tu dobu maximální. I řada bohoslovců se tu cítila jako v závětří a proto sem chodívali i ve větším počtu, aby zjišťovali, co by mohlo prospět, až budou sami v praxi.
 I zde byla velká řady věcí, které mi jenom okolnosti nahrály. Zase jsem měl klání na ONV. Měl jsem ještě počkat za dveřmi, jenže vevnitř byl s tajemníkem onen proslulý Medek. Jako naschvál se jednalo o jeho odchod do Prahy a o jeho návrat do Olomouce jako metropolity. Tam to všechno sliboval tajemníček a Venca to bral jako jistotu. To se jim nemělo poštěstit, abych byl u toho zrovna já. To se ví, že to musel vědět hned p. kardinál. Měli jsme spolu čilé styky a tak jsem tam byl jako na koni hned příští ráno. On se jenom usmíval, no Venca, byl to též jeho žák, ale i když zdůrazňoval, že to nepřipadá v úvahu, přece jenom, když se tam příští týden objevil, Venca byl přijat s velkou vřelostí, jak to pán kardinál dovedl. Pro nás to byl otřes, jenže ničím nebyl, protože v tuto dobu být umístěn v semináři jako činovník. Znamenalo dát se pusté kolaboraci. On už měl praxi z Olomoucka. Jenže Pán Bůh to určil jinak a Venca byl velmi brzy povolán na věčnost, snad tam má větší místo. Jeho výroky straší ještě nyní všechny, kdo se domnívají, že žijí podle zásad živého křesťanství. Ta hrozná symbiosa s rudokožci nebyla nikdy zdráva.
 Dělení na věrný a zrádce probíhalo tak intenzívně, že jsem doopravdy nenašel žádnou možnost, jak překlenout mezeru mezi naším myšlením a mezi tím, co všechno museli dělat ti, kdo se prodali. Stačil jenom jeden výrok spolubratra, že by raději klekl před tajemníkem, než aby si dal vzít souhlas a už se to nedalo nikdy, pravím nikdy uvést do normálního vztahu. To nám zůstalo navždy i proti představeným, kteří se jakýmkoliv způsobem profanovali.
 Máme jednu hroznou nevýhodu, že měříme aktivitu podle hodin odpracovaných na opravách, spolupráci na darech a máme stále málo času na člověka jako takového. Jenom pokud se dalo spolupracovat se synky nebo s dcerkami, bylo všechno v pohybu směrem k častějšímu využívání svátostí a k oné aktivitě, která nutí k opravdu krásnému dobrému skutku.
 Pokud se dali do pohybu synci nebo dcerky, neměli tolik času možného k tomu, aby se zkazili. Tvrdím, že největší hřích mladého je stálé prodlévání u televize nebo na diskotékách a to i tehdy, když se jim říká, že mají dobré katolické vedení. To může tvrdit i náš nejvyšší. Je to marnění času a ti, kdo provozují život podle tohoto mustru, jsou bez zápalu pro jakoukoliv věc, která by mohla sloužit jiným. Nám těch možností ubylo právě tím, že moderní hlučné prostředky skýtají laciný způsob zaplnění času. Proč cvičit varhany, klavír, proč se namáhat s kytarou, proč trápit flétnu, když to stejně není na mistrovské vystoupení. To bývá důvod, pro který se nechce. Nechce jednoduše.
 Když řeknu, že je těžké často překlenout pustou chvíli vlastního neúspěchu nebo smutku nebo zklamání bez trošky hudby, kterou si však mohu sám přivést k uskutečnění, mluvím za všechny ty okamžiky, kdy jsem rád sedl k varhanám nebo dráždil okolí flétnou nebo piccolou. Je to pomoc a ta vyžaduje cvičit se nejprve v trpělivost a pak ve zručnosti. Při tom není nutná virtuosita na tu stačí jenom snad jeden z desetitisíců.
 Proto je důležité vědět, že je prvořadé běžet, zkoušet, závodit. Není na prvním místě umět vyhrát. Svatý Pavel je nám v tom ukazatelem. Nemýlíme se, když zase budeme připomínat našim mladým, že to mohou být právě oni, kdo všem ostatním ukážou radostnější a plnou cestu ke všemu, co v budoucnu bude hýbat společností. Jenom ti, kdo jsou podle mne v kategorii tak zvaných zhnilých mladíků či dcerek, budou odmítat tuto šablonu.
 K tomu jsou nutny některé moudré věty lidí, kteří více v životě zažili. Z doby, kdy jsme hltali každou možnost se vžít do myšlení jiných, bylo to na oddělení přísné izolace na Borech, mi recitoval generál Janoušek krásnou básničku od anglického básníka Religha. Má docela nenápadný název: "Jsem z lidí těch, jež síla pudí k činu, buď zvítězím nebo aspoň slavně zhynu. Jsem z lidí těch, jenž na hrobě chtí vlastním, jen jiným dokázat, jak mohou býti šťastni."
 Tato prostá báseň mi byla tolikráte průvodcem, že jsem vděčný již jenom za to, že jsem mohl být spolu s tímto velkým mužem našeho českého odboje.
 Není potřebí mnoha pravd, jen je nutné je brát s celou duší a vědět, že není na světě nic, co by se dalo jako náhoda odmítnout. Není náhod, všechno je pevně zkloubeno dějinným Božím úradkem. Umění, které máme dát těm, kdo jdou za námi, spočívá právě v tom, udělat přijatelným všechno, co prožily nebo vypřemýšlely generace před námi. Kdo se rád poučuje u starších, zkušených, ten nemá nouzi ani ve chvílích, kdy si jiní zoufají.
 Je nutné již od nejútlejšího věku naučit děti odevzdanosti do Boží vůle. Pamatuji verše, které mám vyryty v breviáři, který jsem měl rok povolen na Borech. Jimi jsem začínal první kázání po l9 létech ve Fulneku. Tenkráte si mysleli, že jsem se zbláznil a při tom šlo jenom o splnění sázky z Borů, že doopravdy první možné kázání začnu anglicky.
 "Even such is time. That takes in trust, our youth, our joys, our all we hawe. And pays us but with earth and dust.
 Who in the dark and silent grawe, whan we hawe wanderd all our ways, shuts up the story of our days?
 But from this grawe, this earth, this dust.
 Only You my God will rise me up. Y trust."
("Neboť takový je čas, naplňuje důvěrou, mládím, radostí všechno co máme. Ale odplatí nám hlínou a prachem. Kdo však v temném a mlčenlivém hrobě po čase, když jsme prošli všechny své cesty, kdo uzavře počet našich dnů? Ale z hrobu, ze země, z prachu jedině ty Bože mě můžeš pozvednout. Já ti důvěřuji.")
 Kolik sebevědomé síly spočívá již jenom v tom, že dovedeme leccos pamatovat i v cizí řeči. To jsem poznával v nejtěžších chvílích samoty, kdy se dalo žít jenom z toho, co člověk znal zpaměti. Využíval jsem toho a poznávám neustále, jakou milostí bylo pro mne jenom to, že jsem mohl být s kolika kasaři sice, ale inteligentními, kterým naše důvěřivost dodávala odvahu, že se dělili se všemi zkušenostmi. Cvičit a denně dávat úkoly, vracet se k včerejšku jenom s vědomím, že jsem nezapomněl, co jsem věděl, takže se dá navazovat na předešlé. Nebylo tam to, co se očekává, jemnost formy v podání, ale ona moudrost, kterou nám nediktovali ani na fakultě ani v semináři, ani žádný Svatý otec, kteří se z nás lotrasů snažili podle naučeného receptu udělat svaté. To se muselo číst v očích ještě tolikráte nesmířených těch posledních lidí společensky pohrdaných, aby mohla vyrůst zásada, že i milost Boží dává Pán jedině tam, kde je opravdový řád ve věcech vnějších.
 Slyším neustálé pohrdání od těch nedonošených profesůrků, kteří si vzali odvahu a šli jiné učit, zatímco nevědí nic o skutečném životě ani o jeho strázních. Jsem prostě vděčen i za loupežníka Nesvadbu, protože on mi dovedl být skutečným učitelem právě v době, kdy námi i naši spolubratři tvrdě pohrdali. Bylo to moderní a bylo to pro ně prospěšné, mohli být na slunci všech představených, kteří kolaborovali. Tam jsme prohrávali to, co nám záviděli i estébáci, kteří nejednou zdůrazňovali, že nám ten náskok vezmou a to spolupráci našeho vlastního kléru. To vidíme i dnes. Vzali a jde se níže, protože byli dáni do čela lidé sice věkem mladí, ale podle norem strany, nesmějí mít zkušenosti, tedy se musejí zaučovat a to potřebuje čas a zatím je vývoj převálcuje.
 Tam kdy a kde byl čas se věnovat jednotlivcům, tam vidět milost, která neustále působí. Tam, kde jsme se domnívali, že je možné se dát unášet počtem, tam je prázdno v duších i v duši, tam již nyní není zástupů. "My vám vezmeme kádry a zástupy se rozutekou", to byl slavný výrok estébáka Mixy. Je to docela tak, protože v království Božím má každý možnost se vyslovit, tedy i tito lidé, kteří likvidovali církev. Jenže se nedalo vždy říci, že je to proti církvi, někdy pomáhali jenom vymetat špínu.
 Bystřice byla pojmem, který znamenal pohyb. Osobní zaujetí, radost z díla, stálý pohyb mládeže, upřímnost ve vzájemném vztahu. Byl to nepopsatelný pohyb a to směrem k Bohu. Není to dobré pro nikoho, tedy ani ne pro kněze, mít tuze někoho rád. Je správnější nechávat si rezervu. Nikdo nesmí ani v manželství mít do té míry rád, že by si zoufal, kdyby jej ten druhý člověk zklamal. Jenom tolik, kolik připouští i láska k Bohu. Tak jak může být přítelem jenom ten, kdo mne táhne výše, kdo dovede nést kus mého břemene, tak mohu mít rád jenom potud, pokud svému protějšku mohu dokázat, že jeho život beru vážně.
 Byly záležitosti, které musely nutně zlobit, naštvat na nejvyšší míru a to byly časté udavačky. Kolikráte mne nahlásili na okres na partaj, všude, kam se jenom dalo pro kázání, pro opravy, pro nedodržení norem. Mohli bychom říci slušnosti vůči straně. Nedá se všechno spočítat, jenom se mi zdá, že všechny tyto případy pomáhali zjizvit podobu kněze, že nakonec to není jeho jednání, je jenom podmíněné prostředím, jenom tím, jak musí reagovat na popudy z venku. Pokud se člověk držel dobře breviáře, pokud nevynechával denní rozjímání, je možná i cesta zpět z poblouzení a to pro každého kněze.
 K tomu byla vždy příležitost při malých duchovních cvičeních, kterých jsme mívali v Bystřici mnoho tuctů. To základní, co chci od dětí i od velkých křesťanů, je vědět o Bohu to, co je možné, znát požadavky Zákona Božího a církevního a žít život přijímáním svátostí. To je zjevný znak aktivního přístupu ke skutečné křeťanské praxi. Bylo veselo, bylo i těžko, pokud se synci nebo dcerky neukáznili, byli jsme vždy zaměstnáni, protože ať to byla jakákoliv kategorie, vždy žádám apoň dvě hodiny denní práce pro jiné. Každá naše činnost má ulehčit těm, kdo jsou slabší.
 Některé kurzíky byly ve farní budově, některé v táborovém ležení na zahradě, ve stanech nebo jsem přednášel v TEEPEE, jak to vyžaduje vztah k přírodě. V tu chvíli to bylo působivé, účinné, byla to pomoc pro vztah k rodičům, ke společenství, k církvi, bylo to nové posílení čilosti, protože tu považuji za základní známku zdravě vedeného mladého člověka. Radost mít a dávat ji všem a ve všech okolnostech. To nejde bez ryzího vztahu k Bohu.
 Stavím na zásadě, že jeden z prvních požadavků každého mladého člověka je samostatnost. Pokud si dovede udělat všechny své potřeby sám bez toho, že by mu museli přisluhovat, má předpoklad, že pochopí i to, že jeho poslání není jenom být jedním z davu, ale vést. Protože těch, kdo jsou jenom kýmsi je dost. Není těch, kdo se odvážně postaví do čela ať smečky, družiny nebo oddílu či farnosti nebo jakéhokoliv jiného souručenství. Je potřebné všechno mít za své, všechno si dobře osvojit, aby ono držení se za ruku vždy někoho jiného mohlo odpadnout.
 Nedej si sloužit, ty máš sloužit jiným. Tuto přípravu má dát rodina a všechny ostatní instituce mají jenom navazovat na to, co mladý člověk již zvládl. Proto jsme vyhlásili praxi: "Každý se u nás musí naučit troše zedničiny a vaření, k tomu i kousek katechismu, aby si dobře zodpověděl své osobní zaujetí i pro věc Boží." Jistě nikdo nemohl prožívat radost větší a silnější než ti, kdo dovedli ihned ráno nastupovat, aby se hlásili do služby, ne lehké. Byli jsme zvyklí na stálý smích, na humor, který se vymýšlel vždy jako něco docela nového, neotřepaného, takže jsme kolikráte nastupovali v bílých rukavičkách a s rolkou tvarůžků, kterou musel každý nejdříve pozřít a pak se jelo naplno.
 Neustále zdůrazňuji, že je nutná zaujatost pro věci vnější i pro všechno to, co dovede povznést duši. Tvrdá dlaň i jemná duše. Nebyli jsme vždy naladěni na vážné hovory, spíše jsme se chtěli přiblížit Donu Boscovi v tom jeho prvním požadavku a to je radost v každé chvíli a ve všem.
 Nádherné byly příležitossti svatého křtu. Bylo v té době ještě mnoho dětí, které jsme uváděli tímto způsobem do Církve. V měsíci jich bylo v řadě i dvacet, někdy všech možných věkových stupňů, klidných i řvounů, ale vždy, když některé z dětí recitovalo případnou básničku, bylo slyšet účastné štkaní těch, kdo poznávali, že je to zrovna přizpůsobené na ně. Když při obětování nastupovala řada děvčátek s kytičkou, nezůstalo ani oko suché. Bylo vidět, že člověk i věříci potřebuje pro oko něco, co povznáší. Protože bylo u oltáře skoro vždy padesát synků a pod stupínkem ještě asi dvacet dívčin, bylo to velmi působivé i na ty, kdo přišli jenom někdy a jenom na to, aby se podívali, jak to mají u nás. Bylo mnoho dětí v náboženství i v kostele, bylo jich dosti i u svátostí. Byla doba, kdy si všichni jaksi natřásali křídla, bylo to po r. 1968. Nadšení vydrželo ještě dvě léta a ti, kdo začínali o rok dříve, jako my ve Fulneku, ti dovedli ještě další dvě léta vydržet.
 Tímto tónem jsme všechno hleděli oživovat a zapřáhnout co možná nejvíce mladých. Nebyla potíž o děti, ty byly vždy ochotny přijít i na školení ministrantů i na jakékoliv shromáždění. Jen těch větších bylo i tehdy málo. I tenkráte to byly děti v dětském, raném věku a nebylo mnoho dospělých. Zase přicházeli většinou stejní, kteří vydrželi dřívější nápor a vydrželi i těch dalších dvacet let. Říká mi náš bodrý soused: "Všimněte si, že vám lidé rádi a to velmi rádi posílají své děti. Ale důvod není vždy nezištný. Vědí, že jejich dítě je v dobrých rukou, má tam dokonce i zásobování, pečuje o ně někdo zodpovědný a my máme aspoň chvíli pokoj." I to byly důvody, protože mnoho jich nevydrželo pozdější nápor, vzdali všechno, co nebylo tak pohodlné. Myslím, že nikdy jsem neměl již více rád děti. To dělá těžké loučení ve chvíli změn. Snad jenom Vizovjani, kteří zůstávají vždy jako ti, kdo ukázali statečnost i dobrotu srdce a to ještě po mnoha létech později.
 Chtěli se rozloučit se mnou páni radní, ale já se na ně ani nepodíval, nedovedl jsem překonat jejich vztah ke mně. Z radnice šlo první udání a potom následovala vždy v krátkém termínu další. Bylo to stále týdny jako týdny vždy nové důvody. Chtěli se mne zbavit a já to bral docela sportovně až do tohoto okamžiku, pak jsem vybuchl a ani jsem se neomluvil. Zášť proti všem, kdo sloužili režimu se nedala překonat. Viděli jsme více mrtvých a více těch, kdo byli odloučení od rodin jenom proto, že někdo chtěl šplhat po jejich zádech nahoru. To nepochopili ani naši představení a to v době, kdy již měli čas na přemýšelní. Škoda!
 Cesta do hor
 Pokud se mluví o Jeseníkách, jsou to hory, které mám velmi rád pro jejich nenapodobitelnou originalitu a strohost. Beskydy jsou krásné, ale jsou více uhlazené, jako by chtěly svou nenáročnou krásou udivovat. Kdyby šlo o přírodu, nebylo pěknější krajiny, jenže zase ve mne zůstal osten, který dává Vrána vždy těm, kdo se nevešli do obliby tajemníků. Nedovede to pochopit nikdo z těch, kdo s nimi nebyl v jakémkoliv kontaktu.
 Na Bruntálsku byl zase jiný tajemník primitivní, vlezlý, drzý, ale celkem jenom čekal, aby mu to neškodilo u krajského tajemníka. Mne hlídali estébáci stále. Pořád to bylo mnoho mládeže, která se přesouvala zase do hor. Měli tam nádherné prostředí, všechno bylo vždy, jako to bývalo doma a tak se dávali na pochod, když to bylo potřebné. Byl jsem rád, protože nebylo času myslet na nic, co by rmoutilo. Vyrostla velká řada milých dětí, ve kterých jsem viděl svou budoucnost a myslím, že pro mého nástupce bylo každým zlepšením přítomného stavu zhoršení jeho pozice.
 Dověděl jsem se, že střídám. Bylo to právě v Domašově těsně přede mší svatou. Ohlašoval jsem to synkům a dcerkám, kteří s námi byli na společném díle. Bylo to pro ně smutné, pro mne to měl být zcela normální běh. Jenže my jsme se naučili rebelovat a proto jsem nevzal jenom tak na vědomí svůj vyhazov do hor. Byla to chyba, jako je to chyba vždy, když si myslíme, že můžeme Pánu Bohu diktovat nebo radit. To nás zbavuje té první čisté radosti a je to i v tomto případě, když jsem přišel do Velké Štáhle. Cítíl jsem to jako trestnou štaci a to není správné.
 Časem jsem byl velmi rád v těchto horách, protože i tam bylo možno a nutno pracovat, i tam čekali lidé na Slovo Boží i na Mši svatou.
 Přišel jsem do fary, která byla ve stavu nedodělaném, všechno velmi primitivní i když otec přede mnou se snažil všechno vylepšovat a přestavoval co se dalo. Bylo to ve srovnání s Bystřicí skok do úplné tmy. Začali jsme hned s dalšími opravami a tak první měsíc jsem byl zaměstnán zedničinou. Byla to únava, špína a zmatek, který končil až v okamžiku, kdy jsem mohl říci: "Bydlím". Lidí mnoho nebylo, dětí též ne, ale bylo tu zase několik lidiček, kteří přišli pomoci.
 Přišli mi na návštěvu Bystřičané a když viděli ten zmatek, já jsem zrovna seděl na škváře v kuchyni, dali se do pláče a vzpomínali jako Izraelité na poušti na všechny ty plné hrnce egyptské. Poznamenal jsem, že zde pomůže jenom vyhrnout rukávy nebo položit stovky. Trvalo mi to déle, než jsem si mohl říci, že jsem zde doma. Cítil jsem stále ohrožení z mnoha stran a tak jsem mohl předpokládat, že to neskončí jinak než odebráním státního souhlasu a to přišlo za dvě léta.
 Byla to zase radost, když jsme se dali do oprav. Malá Štáhle, Velká Štáhle, Břidličná a Václavov. Všechna tato místa jsme postupně hleděli opravit do té míry, že zvěstovala slávu Hospodinovu. Bylo tam veselo. Celá obvyklá parta se přestěhovala do hor. Bydlení bylo těsné, ale ve všem jsme si rozuměli. Hleděli jsme, aby všechno bylo hotovo v nejkratším čase, protože náš čas se stále nachyloval. Podařilo se to s pomocí místních z továrníčky a dobrým přístupem pana ředitele fabriky, který sledoval velmi pozorně všechny naše akce a přál jim. Říkal bodře: "Já dělám pro ti komunisti, vy pro ti katolíci, není důvodu, proč bychom si nemohli pomáhat". Byl to též soudruh, ale zůstal člověkem.
 Poslal nám buldozer, posílal na topení plevy z tírny, poslal nám chlapy na práci. Tak by se dalo i žít, kdyby nebylo horších, ale ti byli vždy a budou zase dále. Když byla Mše svatá buď v sobotu nebo v neděli odpoledne, přišlo dosti věřících. Jednou o vánocích bylo na Mši svaté ze sta obyvatel 67. Chodil jsem tam velmi rád a věřící též velmi rádi brali podíl na posvátných úkonech. Tajemník, pajtáš, jak jsme mu říkali, mně chtěl za to vzít souhlas. Nakonec to stáhl a já se dal ještě v zimním období do Velké Štáhle. Byl to jeden z nejzdařilejších kostelů, které jsme do té doby dělali.
Když jenom změřím všechno to, co položil v dlažbě pán Kráčmar, je to k podivení. U nás to byly stovky metrů dlažeb, za měnu Vatikánskou, všude se chtěl dát vidět. Co to bylo námahy a těch cest. Zahanboval všechny, kdo z blízka nepomohli, ba ani neměli zájem.
 Je to ale pravda, že ani opravený kostel nepřitáhne ty, kdo do něho nechtějí. Brali jsme postupně všechny, jako podle abecedy. Po Malé Štáhli následovala dlažba ve Velké Štáhli. Tam si lidé dosti vážili oné čistoty, kterou bylo vidět. Světlo a čisto. Hřbitov jsem jim musel zprotivit, nebyl v žádné normě. Říkám jim, že jsem měl sen. Na Posledním soudu přišla ještě nakonec parta špinavců, kteří odpověděli na dotaz odkud jsou, že se museli prodírat špínou, aby vůbec přišli. Vzali jsme to buldozerem a nezbylo, než vydláždit plochu u kostela břidlicí, kterou jsme vyházeli z kostela. To bylo těsně před tím, než jsem zápolil ve špitále o život.
 Čas jsme rozdělovali na pracovní a debatní a na modlitební. Co se dalo do jednoho dne vložit, muselo být neseno s chutí a nadšením a to jsme měli. Byla to radostná spolupráce, bohužel většina byla zase odjinud. Místní většinou zaostávají všude. Krásu přírody přilehlých svahů jsem dochutnával na stráních, kde jsme dělali všechny akce, jimiž jsme se drželi pohromadě. Nebylo volného času, nejezdili jsme na žádné čundry, stále až na nějaký ten půlden jsme se věnovali tomu, co pomáhá k růstu.
 Byly i chvíle zábavy. Jednou jsem vezl na Ovčárnu ve své Octavii 11 synků. Spojka to odstonala, ale jinak vše plynulo tak, jak bylo potřebné.
 Moje Octavie jezdila velice spolehlivě až na to, že mnoho pazgřivců mělo zábavu propichovat penumatiky. Často jsem musel opravovat ve chvíli, kdy jsem již chtěl vyjet do jiné vesnice. Ale i to je přestalo bavit, takže jsem využíval i ložného prostoru a zatěžoval jsem mašinku do té míry, že jsme museli obdivovat, co všechno do kopců vytáhla. Považoval jsem ji za nejlepší a vhodný stroj pro každého z nás. Dalo se naložit dovnitř, do kufru a na střechu a stále to ještě jelo, i když jsem nakládal 6 metráků zboží a ještě synky.
 Byla to doba, kdy nás vedl i odpor k vedení a to i církevnímu. Na stolci seděly pofiderní postavy a i státní. Tajemníci si nic nezadali s bachaři, ať co do primitivnosti v myšlení i pokud se jednalo o těžkopádnost v projevech. Někdy nebyla s nimi zábava, dovedli vyhrožovat za každou maličkost a hned měli v zástavě státní souhlas, o který my jsme velmi nebojovali, protože někdy byl dáván jenom za úhyby a podbízení. Co je docela lidsky pochopitelné, dovedli oceňovat těžkou práci a to byl většinou jeden z argumentů, kterým jsme se mohli obhájit. Vím, že je to dřina, ale příště se zeptejte. Třásli se před památkářkami, které svou primitivnost zakrývaly drzostí ve vystupování.
 Hleděli jsme využít čas k práci a dali jsme též možnost řádně zvažovat problémy i jejich řešení v hodinách, kdy se buď vycházelo do kopce, nebo při účasti na Mši svaté.
 Dosti dlouho mne hledaly spolužačky z gymnasia. Když mne chtěly dostihnout ve Fulneku, byl jsem zrovna přeložen, tak mne hledaly za 3 léta v Bystřici a já zase teprve jeden týden na horách. Minuly ono "Mešní", jak se těšily a hledaly dále, až se podařilo Libě mne zrovna natrefit při opravě v Břidličné. To bylo jásotu, když viděly všechny, kdo s ní ještě přijely, zedníka a to umazaného, unaveného, klečícího na dlažbě ve výklenku, kde jsem pokládal mramor u sochy P. Marie. Nebylo času, šli jsme do Vel.Štáhle na Mši svatou. A tu ona vypráví: "Děcka, to jste ještě neviděli. Jaká to byla krása, všechny možné horské květiny a celý kostel byl jimi vyzdoben. No paráda. Ztratil se mi zedník v sakristii a za chvíli vyjde, no říkám anděl." Snad poprvé v životě viděla kněze v bílém ornátě a to jsem ještě měl promluvu o výchově dětí, která kantorce náramně sedla. Byl jsem rád, že po tolika létech se mohlo setkání uskutečnit v takovém krásném prostředí i s tolika dojmy.
 Vůbec je to asi nejzajímavější úkaz. Po mnoha a mnoha létech se můžeme setkat a hovořit v nejsrdečnějším tónu, rovně se každý může podívat do očí svému spolužáku. Starali jsme se též, jak je to možné, že není jakoby mezer časových, že všechno probíhá jako před maturitou. Je to jistě tím, že jsme nezatížili období společného studia ničím, co by mohlo vrhnout stín na náš vzájemný vztah. Byla to doba politický zlá, všechno se dělalo s válečným strachem, ale chránil nás Bůh, snad jenom pro zásluhy některých spravedlivých, kdo za nás trpěli v koncentrácích nebo robotárnách v Německu nebo jinde v Evropě.
 Období na horách bylo dobou námahy, dřiny všeho druhu, shánění peněz a ustavičného neklidu. Vyrostlo tam však několik dobrých spolupracovníků, kteří si zachovali nejenom víru, ale i chuť pomáhat jiným a ta jim vydržela ve všech příštích létech. Kdyby nebylo těch obětavých lidiček z Bystřice a okolí, nevím, kolik by se toho dalo uskutečnit. Ale byli a byli nezištně vždy hotovi přijít a pomoci.
 To byla v tu dobu jediná možnost, jak vůbec začít a jak pokračovat ve všem tom, co jsme podnikali v údolí. Byla to krásná doba tím, že jsme živili v sobě elán žitý se všemi mladými, kteří tenkráte s námi spolupracovali. Mnoho jich zůstalo ještě po létech. Mnozí našli pohodlnější způsob života a náš strohý systém jim už nebyl dost moderní. Je to vidět na každém kroku, že pohodlnost rozhoduje u většiny o tom, co mládež považuje u všech akcí za únosné a za moderní. Není chuti si cokoliv odříci, není možnosti jim cokoliv poradit, protože nedovedou překlenout mezeru mezi generacemi. Ti před námi jsou tuze staří a pro nás již to není výhodné. Jenže dělá to též množství peněz, ke kterým se dostali velmi lacino a skoro bez sebekontroly. Za odevzdávání zmetků si zvykli brát těžké koruny.
 Souhlas se nedává na doživotí, proto byl ohrožen vždy, když se tajemník nevyspal dobře. Přišli mi jednou ohlásit, že končím v duchovní správě. Považoval jsem tuto zprávu za dost opožděnou, protože po tolika vyhrůžkách jsem již nic jiného nemohl čekat. Nastaly komplikace s mým zdravotním stavem. Musel jsem na operaci do Olomouce a potom to trvalo ještě půl roku, než mne lékaři uvolnili do služby. Bylo to právě jenom k tomu, abych si počkal na odnětí souhlasu. V tomto okamžiku se projevila solidarita všechněch lidiček, pro které jsem byl přijatelný. Žádná jiná farnost se o mne neprala tak jako Břidličná, i když to byli sami soudruzi. Dávali záruky, zapřísahali úřady a vyhodili každého i z okresu, kdo se jenom zmínil o této akci. Pro ně bylo v pohraničí důležité, že to byl člověk práce, který dal dohromady dosti lidí k tomu, aby se mu za to neodvděčili. Prali se o mne. Já jsem ovšem považoval za akce pod čest, bavit se se soudruhy, kteří celé svinstvo komunistické drželi. Výměna. Našel jsem místo u Dopravních staveb v Olomouci. Vím, že to bylo dosti nešťastné místo, i když co do pohodlí nic těžkého, přece jsem tuto dobu nepovažoval nikdy za šťastnou.
 Skaut se musel dívat do paneláků. To mi nešlo hned od začátku. Hledal jsem, hledal, až se naskytla možnost - mlýn v Jeseníku. To byla příroda, to bylo něco, co se mi líbilo hned od počátku, protože všechno svědčilo o možnostech, které se otvíraly právě tím, že to byla odloučená jednotka. Příroda, Odra, lesíky, rybníky, všechno daleko od kultury a houfec lidí, kteří člověka přijali, jako svého.

Strašidla a jiné potvořiny
 Zajímavou kapitolou v mém životě byly úkazy, kterým říkám strašidla.
 Ať se jedná o období kriminální, kde se dalo pracovat s živými sny nebo o dobu ve Fulneku, kdy jsem své zažil s nočními úkazy nebo až v Orlové, kde jsem měl příležitost pracovat proti mocnostem, které jistě byly ďábelské.
 O živých snech, které pro mne znamenaly nejenom oživení někdy těžkého pobytu na samotkách, jsem se již zmínil v jiné stati. Byla to úžasná pomoc ve všem, co se muselo přežít. Přesné údaje, na kterých jsem mohl stavět svá rozhodnutí. Trvalo to téměř 6 let, co mi Pán dával pomocnou ruku i tímto způsobem. Pro soustředění byla samotka jedinečné místo. Málo styků se světem, žádné dopisy, žádné návštěvy, někdy ani vycházky, někdy žádná práce. Nebylo, co by rušilo, co by plnilo mysl vším tím, čeho jsme v normálním životě plni. To dalo základ oné citlivosti, která se dala rozvinout až k používání sugesce - přenášení myšlenek nebo zachycování myšlenek z dálek.
 Jestliže na samotkách nebo v kriminálech vůbec byla tato činnost něčím, co mi pomáhalo, byly úkazy Fulnecké éry něčím, co napínalo mysl a dávalo podněty k vážnému zamýšlení, především nad vlastním vztahem k tomu, co nebylo přirozeným způsobem jednoduše vysvětlitelné.
 Fulnek. Řekne se to jednoduše. Nastoupil jsem tam po devíti létech těžké dřiny na rybníkách. Nebylo to daleko od rodiště, kde jsem bydlel. Znal jsem i děkana, který byl služebně rok za mnou, ale sloužil do roztrhání těla režimu.
 Bylo to zrovna v období velkých podzimních lovů. Byli jsme v Jistebníku na vzdálených rybnících. Třídil jsem celou sezonu ryby na řešetu. Telegram: "Nastoupit do Fulneku". Protože jsem měl výborný motocykl, jel jsem bezprostředně, abych zjistil, co bude mou povinností.. Začal jsem s elánem, připraven jsem byl na všechno, protože doba, kteropu jsem prožíval v přírodě, byla výbornou cestou k soustředěnému studiu. Byl jsem myšlenkově čerstvý.
 Rád jsem to místo nastoupil a byl jsem si vědom všech možností, které se mohou vyskytnout ve vztahu k pácistovi. Tehdy to byli ještě tzv. Míráci. Protože to byla zrovna doba netušených možností roku 67 a 68, nebylo mnoho času na akomodaci a jelo se hned naplno. Byl jsem na to zvyklý. Nedělat mnoho řečí a dát se do díla. Věděl jsem, jak bídně na tom byli duchovně farníci a zvláště děti byly bez zvláštního vedení, postaveny opuštěně do světa. Fulnecko bylo vlažné, jenom některé vesnice byly poněkud čilejší. Začínalo období, kdy se mnoho i intelektuálů dávalo do duchovního pořádku a tu jsem zažil ony úkazy, které byly vždy předzvěstí návratu někoho, kdo dlouho odolával působení Boží milosti. Co se to všechno dělo vždy v noci a to od druhé hodiny, je zajímavostí, kterou chci zmínit.
 Podle rady našeho profesora Kleineidama, profesora filosofie z Vidnavy, jsem měl vždy u hlavy na židli ležet růženec, křížek, který jsme dostali při svěcení, zápisník, tužku a skleničku svěcené vody.
 Spával jsem sice málo, byl jsem zvyklý na tuhou kázeň ještě s nadšením naplněných let, takže ve dvě hodiny v noci, kdy se zjevy hlásily, jsem byl vždy v tom nejlepším. Zajímalo mne hned od prvopočátku, proč toto noční hemžení začíná ve dvě hodiny v noci a ne jak to bylo zvykem, že strašidla chodívala vždy již o půlnoci. Tento časový posun, se mi nepodařilo nikdy vykoumat. Bylo to ve dvě a bylo to tak často, že jsem si na to téměř zvykl. Spočívalo to noční rušení ve všech možných neklidných akcích, které zpočátku děsily a není pražádnou pravdou, že by bylo možno jedním pouhým znamením kříže ukončit tento noční rej. Byl a býval to zápas někdy urputný i když nemohl trvat déle než jenom pouhé vteřiny. Spočíval ve všem možném, co se může s hmotou dít.
 Začínalo to nevinně. Nejdříve, tak jak se to vypráví. Otevření prvních dveří. Ke mně do ložnice se muselo otevřít patero dveří. Byly vždy dvoje v každé zdi, které byly silné metr čtyřicet. Byly dvě po půlnoci. Najednou křáp, otevřely se první, dva kroky za tím a další dvéře, jeden dva kroky dále, příchod ke dveřím, které vedly do vedlejšího pokoje, zase několik kroků a poslední dvéře, které dělily již jenom vedlejší pokoj od světnice, kde jsem spal. Byl jsem zcela napjat, již vzhůru, ale bezmocně jsem ležel a čekal, co se bude dít dále.
 Poslední okamžiky a již mne to drželo pod krkem. Co to bylo? Bylo podobné lidským tvrdým rukám a nemilosrdně to něco mne škrtilo, takže jsem nemohl pohnout ani rukou po svěcené vodě. Zkusil jsem použít znamení svatého Kříže, pomáhal jsem si k svěcené vodě, chtěl jsem pokropit ten násilnický zjev, ale bylo nutno jenom to dožít, až se to usadilo a přestalo zase stejným pochodem přes všechny dvéře. Děs v nitru trval poněkud déle, většinou až do rána, protože v tuto dobu jsem si prodlužoval den tím, že jsem vstával o půl páté ráno.
 Měl jsem zásadu, že všichni dělníci, kdo chodí již před pátou do zaměstnání, musejí vědět i vidět, že se jejich kněz již za ně modlí. Pomáhalo mi to v mnohém a k mnohému. Byl jsem živ z nadšení, které jistě bylo umocněno minulou touhou být zase u svého. Nikdy však ani tato touha nebyla tak mocná, abych zradil příslušností ke kolaborantskému hnutí.
 Další den byl zjev poněkud odlišný. Najednou a zase přesně ve stejnou dobu, tedy ve dvě hodiny, začaly doslova mlátit všechny jazýčky, které byly v oknech proti bouchání okenních dílů. Byl to kravál tak mocný, že se mi zdálo, že musí být slyšet až na ulici. Trvalo to zase tak dlouho, až jsem vypotřeboval všechnu svou zaříkavačskou sílu, vykropil svěcenou vodu a žehnal jsem stále tak mocně, že nebylo k pochopení jak to, že tyto úkazy nereagovaly a kravál trval tak dlouho, až se všechno zase utišilo. V tuto noc nic škodlivého, jenom neklid, šumot, nic násilnického. Měl jsem z toho jenom nepříjemný dojem, ale nebylo nic, co by vzrušilo.
 Bylo další ohlášení kajícníka, který se objevil, někdy možná již při ranní tedy v sedm. Jindy až někdy po poledni, podle kalibru a podle odvahy, kterou kdo v sobě našel. Ale již jsem věděl, že tyto úkazy jsou spojeny s tímto úkonem kajícnosti. To byla nádherná mzda za noční zděšení.
 Následovalo další noční běsnění. Mnozí mi to nechtěli věřit. Zrovna večer jsem vyprávěl pěveckému sboru v sousední světnici o těchto nevysvětlitelných úkazech. V tomto případě mne zajímalo více, proč se to děje ve dvě hodiny a ne o půlnoci. V tuto noc se událo zase něco zcela odlišného. Najednou jsem zaslechl, bylo to zase přesně ve dvě, ránu na zem. Měl jsem ve vedlejším pokoji nádhernou velkou ikebanu, která se s rámusem převrhla zrovna ve dvě a tak, že i když stála s obrovskou vázou na zemi, váza ležela rozbitá a květy rozházeny po pokoji. Jenom jsem přežehnal a zdálo s mi, že je klid.
 Jenže příští noc bylo něco, co se nedalo vůbec pochopit. Měl jsem knikovničku se sklem, v ní plno knížek, takže se s nimi nedalo ani pohnout. Zase přesně ve dvě, najednou hlomoz a všechny ty narovnané knihy se zcela převratily, bez toho, že by tam byl byť jenom jeden centimetr místa. Zase to skončilo bez násilí. Nechávalo si to čas na příští den. Bylo to téměř denně a denně něco jiného. Příští noc bylo hůře.
 Slyším křáp! Dívám se na hodinky, které jsem měl již ze zvyku těsně u hlavy. Dvě! Něco nevysvětlitelně ohavného se vřítilo do pokoje, hned k mé posteli a nyní začal zápas téměř na život a na smrt. Táhlo mi to deku, já se bránil, jednu ruku jsem si uvolnil po svěcené vodě, mrskám jí po pokoji, abych křížem zaplašil toto zrůdné stvoření, ale mokrý jako myš, utáhaný, unavený nakonec po bezvýsledném tahání se to zase uklidnilo a stejnou cestou, jakou to přišlo do pokoje, to odešlo. Ve dne zase další kajícník nebo spíše to byla kajícnice, na které záleželo mnoho i ve veřejném životě. Byl jsem téměř ale následně teprve rád, že se zase podařilo jednu další duši uvést do souladu s vůlí Boží. Věděl jsem, tak jako jsem to věděl i v obdobích náboženského nadšení v šachtě, že si člověk může mnoho věcí dovolit i zasloužit, jestliže žije uvědomněle v přítomnosti Boží. To je podklad pro osobní sebevědomí, které se nedá žádným jiným způsobem vydobýt. Tento projev nebyl poslední.
 Další noc. Přesně ve dvě. Třísk, prásk, rozletí se první i páté dvéře, slyším hlas tak chraplavě ohavný, že to nemohl žádný člověk vydat: "Teď je s tebou konec, amen, budeš zničen"! Neměl jsem na nic čas. Za chřtán, pod bradu, deku odhozenou a ohavně smrdící dlaň, jsem měl na ústech, takže jsem nemohl ani volat, ani se pohnout, protože tlapa jakási mne tlačila k posteli. Bránil jsem se, co jenom bylo možno, ale nic naplat, ani kříže, ani svěcená voda, ani vychrlené jméno Boží nemohly ukončit tento děs. Ale věděl jsem přesně, že žiji a že mám naději přežít, jestli se udržím myšlenkou při Bohu. Podařilo se to. V den zase další kajícník, který po dlouhých létech mohl uniknout ďáblu. Bylo mi úzko jenom z toho a toužil jsem ve slabé chvíli, abych raději odmítal tyto důkazy Boží přízně, protože jsem nevěděl, kolik vydržím a zda vůbec vydržím. Žili jsme jaksi jinak, intenzivně, život nejkrásnější, Boží. Proto nám bylo tak blaze při pomýšlení na všechno to, co bylo poukazem na dílo Boží v nás. Další den zase další zvláštnost.
 Kdo poznal tak zvané mravence v těle pochopí, co se dělo další den. Najednou jsem zažíval, jakoby mravenci rozkládali všechno zdivo. Byl jsem těsně u zdi a tak jsem to prožíval zcela plasticky. Najednou jsem měl strach z toho, že spadne celá zeď. Již byli mravenci všude, byl jsem zcela jimi zavalem a žrali a žrali a já nevěděl, jak z té hrůzy ven. Zase žehnám, kropím, vzývám, mávám rukama vzpírám se nohama, křičet nemohu, něco mne dusí, jenom ševelím nejtižším hlasem o tom, že nevidím záchranu v jiném než v Bohu a On neslyší.. Zoufalství, jaké jsem málokdy prožíval. Leč i to mělo svůj konec a dohra byla zase ve zpovědnici hnedle ráno.
 Není pravda, že jsem se nebál. Bál a jak! Jenže nakonec takový strach byl diktován zcela jinými pohnutkami. Bál jsem se nakonec, že to jednou přestane, proto, že nebudu již moci zůstat na takové mravní výši, že půjdu dolů a budu muset jenom tak toužit po Bohu, jak jsem to zažíval u některých kajícníků. I z toho mi bylo najednou úzko a bál jsem se na to pomyslit. A přišlo to. Nastalo více zmatků, méně dobroty srdce, více nervozity, zbožnost nabrala podobu větší formálnosti a osobní boj o vyrovnanost a úkazy se přesunuly do větší bezbarvosti.
 Mám-li hovořit o téměř stejné tématice, pak přeskočím až do Orlové. Zde se jednalo jistě o posedlost. Přicházela jedná paní, staroučká vdova a měla jednu velkou starost, kterou mi opakovala každý týden dvakrát. "Przepraszam kžonza probošta, aby přišed mi poblogoslavit byt, kdě mně co děnně chodí obtěžovat můj manžel, ktúry byl 4 lata juž temu zpopelňony.." Neměl jsem mnoho chuti, jenom jsem zdůrazňoval, že třeba modlitby a postu na ten úmysl. Ona ujišťovala2, že se modlí, ale musite přijechat. Tak jsem konečně našel kousek volna a dali jsme se ještě s jedním bohoslovcen k ní na cestu. Byla to fixní idea.
 Tvrdila, že denně se vrací, lehne si do postele, jako když byl ještě živý a chrápe a chrápe a s uspokojením mi tvrdila, že ale zůstává vždy zcela čistotný.. Dal jsem jí pokyn, aby odstranila jednu, druhou peřinu i podhlavníky, na podušku, kde se denně měl vyvalovat jsem dal křížek, který měla, klekli jsme ke společné modlitbě. Praví: "Jestli jej zažehnáte, že už nepřijde, dám vám svůj televizor." Bohoslovec jej ihned donesl do auta a my jsme pokračovali v modlitbě a zaříkávání i v žehnání vodou i křížkem a ujistil jsem tetinu, že je to čestně již naposledy, co přišel. Teta celá ráda brala na vědomí a že to tak skutečně bylo, mne ujistila hned druhého dne při setkání, že mi bude dělat reklamu, jako nejlepšímu zaříkavačovi.. Nevím, zda dodržela slovo. Ale já jsem z toho měl takový dojem, že se lidé mnoho asi nemodlí. O tom mne měla přesvědčit jiná událost, ke které jsem byl pozván též v Orlové, ale případ patřil Havířovu.
 Bylo to ve čtvrtek odpoledne, přišly dvě dámy a měly sebou tři hochy. Dva docela malé a jednoho dospívajícího. Jedna, paní příjemná ve vystupování i zjevu mi vypráví, že utekla z Brna k vůli tomu, že již l4 dní zakouší hrozná muka a to denně od půlnoci až do čtyř hodin. Zjevuje se jí ďábel, který je všechny vrhne na zem, spalo jich doma více, měla ještě 3 menší syny, všechno se zaplní mlhou tak hustou a tak smrdící, že musejí denně všechno vyhazovat na vzduch a ještě se to pak táhne až do dalšího dne. Děs, strach a zoufalství, které, jak tvrdila, se nedá vydržet. Je to ďábel, má podobu takovou, jak se maluje a my již nevidíme únik.
 Bylo to opět jasné. Prokletí, které se nedalo pro zášť vyrovnat. Dal jsem jí hned otázku, komu nechce nebo komu oni nechtějí odpustit. Říká tátovi se nedá odpustit, protože to byl ničema, opilec a násilník, před kterým jsme musely všechny jeho dcery již ve dvanácti prchnout z domů. On zahubil naší maminku, on nám nedovolil, abychom měli domov. Všechno propil každý týden i když měl velkou výplatu. Byl pekařským mistrem a nás musela živit maminka, která, abychom hlady nezašli, nás naučila všechny krást. Trvalo toto vyznávání více jak 4 hodiny. Žádný trhák z Ameriky se nevyrovná tomu, co tyto děti zažívaly, když jejich matka musela pracovat u zedníků daleko od domova a sama je živila, protože táta všechno propil. Byl to násilník, který neznal nic jiného než chlast a nevázaný sex. Matku zavřeli, protože ji přichytili, jak si brala z okna chléb. Dostala dva roky a musela do kriminálu. Nic nepomohlo, že měla ještě docela malé děti - jedno ještě v náručí. Byla to zrovna ta paní, která již jako dáma a máma 4 synků byla u mne.
 Říkám: "Dnes to již nepůjde, ale zítra uděláme Mši svatou za vašeho otce. Musíte všichni na ni přijít a hlavně musíte být natolik silní, abyste mu odpustili." Říká ta paní: "To bude těžké, ale my to dokážeme!" V pátek byla celá rodina na Mši svaté. Prosí mne starší její sestra, abych jim přišel požehnat ten příbytek, kde teď přebývají v Havířově a přišla pro mne hned v pondělí časně ráno. Po cestě mi vypráví, co všechno zase ještě prožili tuto poslední noc. Bylo jich v té světnici celkem 6, spali pro jistotu na zemi a přesně ve dvanáct se naplnila světnice dýmem, smradem, koncentrovalo se to až na dvéře, které vedly do vedlejší světnice, až z té mlhy byl jenom jakoby míček, který se menšil a nakonec to byl jenom trs paprsku, který ukazoval přesně na její hodinky. Děs, který jí lomcoval byl nepopsatelný, takže onu paní Milušku museli potom s velkou námahou křísit. Ale podotkla, že již tátovi též odpustila.
 Když mně vyprávěly ony dámu o svých utrpeních, co zažila celá jejich rodina, žili na Slovensku za první republiky. Byla mi hanba za všechny spolubratry, kteří mluví o svých obětech a těžkostech duchovního stavu. Jejich maminku propustili na podmínku, ale po tom, co ji táta znásilnil v opilství, zase ji přichytili při krádeži a ona musela znovu do kriminálu. V lapáku se jí narodila dvojčata, jedno tam zemřelo a to druhé bylo dáno do opatrování cizím lidem. Zbývající děti byly dány do služeb cizím rodinám.
 Tu líčily ten hrozný zápas o děti. Ne z lásky, ale z lakomství. Protože za dítě do deseti let se platilo 140 korun na měsíc a za dítě nad 10 let jenom 40 korun. Proto ta nejstarší, která pečovala o ty nejmenší, stála v Žilině a ženské trhaly z její náruče nemluvně a nikdo nechtěl vzít tu dvanáctiletou, protože se jim zdálo, že na ni nic netrhnou. Až se kterási ustrnula, vzali ji i s dvěma nemluvňaty do služby. Ale opravdu do služby, ne pro to, aby se ukázaly křesťankami. Alespoň se konečně najedli, ale byli rozptýleni. Maminka byla v kriminále. Vypráví mi jedna ze sester. Žijících zůstalo 8, 3 zemřeli. Kdybychom neuměli krást, nikdo z nás by nepřežil.
 Modlili jsme se společně za tohoto ubohého otce, všechni mu odpustili a po mém ujištění, že všechno se vyrovná, jsme se rozešli. Bylo to opravdu tak, jak jsem jim slíbil. Moc společné modlitby musí být silnější než moc ďábla. Brzy mně telefonovali, že je všechno v klidu. Nejdříve se domnívali, že to souvisí s místem bydliště, proto odjela ona paní z Brna, ale všechno bylo navázáno na její osobu, proto se působení zlého přemístilo s ní do Havířova. Všechno je již v řádu tak, jak jsme si to vymodlili ... Kdyby to nebylo tak děsivé, co tato rodina musela prožít, dalo by se to přejít jenom radou, ale zde stály dospělé osoby bezradné, ne bez víry, proto bylo možno navázat na Boha a léčba byla účinná.
 Později z této velké důvěry v Boha vyrostla vnitřní síla, která ji vede nyní v léčitelství a je to velikost, která v té chvíli z ní vyzařuje. V jak podivuhodných případech působí Bůh. V kolika utrpeních je napsáno, že jedině Křížem je možno dojít ke spáse.
 Pokud jsme dokázali působit dobře, bylo to tím, že jsme dokázali spojovat jistotu přítomnosti Boží se svým osobním sebevědomím. Nestavím výlučně jenom na své osobnosti, je to velmi vratká půda, je nutné mít na paměti vždy spojení s Nejvyšším. Leč i tam, kde není ještě víra na úrovni, tam se dá navázat na to, co je v životě občansky slušné, na úrovni vzorové.
 Proto jsme nedovedli někdy spravedlivě posoudit ty, kdo byli jiného přesvědčení, kdo zrovna nebyli cítit kadidlem jako my. To ovšem v mládí nedovedl mladý člověk vždy správně ohodnotit, spíše jsme se klonili k tvrdému odsudku. Snad to bylo i dobré, že jsme nepříjímali všechno bez kritiky. Zůstala nám stálá strohost v myšlení o jiných, v jednání s jinými jakási nedůvěra, která mnohdy znamenala nelásku, o které jsme sice věděli, ale proti které jsme neměli nejmenší obrany, protože celý předešlý život byl veden touhou být jenom tím, co jsme si vymýšleli nebo v čem jsme se pohybovali.
 V dospělém věku se nutně jevilo jako výhoda, že jsme nikdo nepošilhávali po jakékoliv sektě nebo po zcestných naukách. Norma  o t e c  -  m a t k a byla vždy dosti vysoko, aby kdokoliv z nás pochyboval o tom, co oni řekli, jako o něčem nesprávném.
 Co je dosti zajímavé, že jsme cítili již od dětství, že je přece jenom i čtvrté přikázání pro obě strany. Pro rodiče i pro děti. Kdo nezastihl tento výklad ve svém domově jako správný, měl vždy ve světě potíže najít správné kriterium ve výchově. Otec i matka jsou plně zodpovědni za to, že pošlou své děti do života vychované, že nebude potřebí je někde ještě doučovat, protože to, co je nutné je Gesellschaftserziehung a výchova, která nezměkčovala, nýbrž dala kus ocelové osnovy pro všechno a pro všechny, kdo vycházeli z domova. Všechno, co se dává ještě dodatečně je již neužitečné, jenom znamená ve většině případů rozklad té rodiny, ve které děti jako v další působí. Tedy zase potvrzení these: žít přítomnost, všechno co mohu dát, brát i hodnotit dnes. Dost má den na své lopotě, dost má jeden den pro to, abych byl buď šťastný nebo i na věky prohrál svou existenci.
 K úkazům, které nás provázely, patřil i svět, který prožívali naši předkové. Bylo více než zajímavé poslouchat tetičky o všem tom, co se dříve dálo. Naše starší teta vyprávěla o starém Blücherovi, který sídlil někdy na zámku ve Studénce. Měl prý spolky s ďáblem. Protože potřeboval stále dosti peněz, hleděl si je opatřovat, jak to jenom bylo možné. Jedním ze způsobů, jak k nim přijít, bylo spolčit se s ďáblem. Je zajímavé že se tyto případy připisují době minulého století nebo ještě dříve. Dnes se to dá jenom vyprávět, ale peníze si snad ještě mohou opatřit naši spolupracovníci metodami ďábelskými - podvodem nebo tvrdostí, ale přímo ďáblové již nikomu nepotřebují moc nosit prachy, protože těmito metodami si je naši mladí dovedou opatřit sami. Tetina vypráví, že byla jednou na zahradě u malého rybníčku a tu najednou tma a ohavné ďáblisko letělo těsně nad zemí, takže ji smetl do vody. Jazyk vyvalený, očiska vypoulená a ocasisko velké jako pavéza, kterou se upevňovala fůra obilí. Letěl zase do Studénky do zámku. Blücher neměl peněz nebo měl něco pekelného udělat a čertisko si ho kupovalo. To víte, to je proto, že se lidé nejenom nemodlí, ale odpoledne v neděli nechodí na požehnání a proto má čert ve světě volno.
 Něco i na tom je pravdy. Protože dříve nebylo tolik volného času, zvláště ne pro naši mládež, proto i hříchů mohlo být méně. Zase stará pravda, že většina hříchů se napáchá v čase, kdy jej vlastně ukradneme Pánu Bohu a neděláme nic, co by mohlo jiným prospět. Nesmíme mít čas se zkazit. Nejde vždy jenom o to dělat cokoliv, ale dělat to co jiným ulehčí. Nebo zase o jiném ďáblovi, který si oblíbil prohánět kluky. Kdo o tom věděl, že koule ohnivá, kterou je možno pískáním přivolat je čert a že proti němu je jenom jedna možnost, zahnat ho křížem, ten se nemusel bát, že mu uškodí. Kluci si dělali blázny právě z těchto lítajících ďáblů. Najednou zpozorují, že se koule blíží k nim, rychle jeden skočil do koleje, po které jel ráno vozka, čert na něho nemohl, protože kolej je vždy požehnávána před výjezdem. Každý hospodář i pacholek to věděl, že je nutno před výjezdem bičem přežehnat kola i koně. Proto se ďáblisko bálo a pustilo jednoho hocha. Druhého se chytil za hřbet, ale ten se stačil přežehnat a čert mu nemohl nic udělat, tak říká tetina, že ho aspoň poscal.
 Co bylo docela nenucené, byly i výrazy, které za žádnou cenu nezněly vulgárně. Tak to bylo. Proto jsem záviděl těm prostým venkovským, obětavým tetám jejich prosté chápání všech událostí i jejich snadný výklad i pochopení. Všechno vycházelo z hluboké, byť i naivní víry v Boha a současně i víra v ten zlý princip, který nebyl ničím jiným, než negací milosti Boží. Ptali jsme se často, jak je to možné, že všechno dovedou brát s takovým klidem a odpovědí nám bylo: "Protože věřím, že je všechno pravda, co nás církev učí. A já to tak beru, proto není věcí, které by zneklidňovaly." Jako v Babičce: "Šťastná to žena!"
 Každý, kdo se jakkoliv zaměstnával dětmi vždy dbal již samozřejmě na to, aby děti měly stále co dělat, aby buď pracovaly, nebo aspoň naslouchaly tomu, kdo byl v převaze věkem nebo zkušenostmi. Souhra dvou generací byla možnější tím, že jeden rád dával a druhá strana se neurážela a pokorně přijímala. Snad nám to nyní chybí!
 Je-li správná zásada, že nic na světě nesmí být upřednostněno před Bohem, tedy to platí tím více pro kněze. Všude tam, kde jsme se domnívali, že působíme tím lépe, čím je více těch, kdo pro nás budou smutní, mýlili jsme se, protože člověk se zbaví nejrychleji své svobody tím, že má někoho nadmíru rád.
 Měl jsem možnost pochovávat na hřbitovech mladé sebevrahy, kterým nechybělo kromě víry v Boha nic víc než že se domnívali, že již nikoho a nikdy nebudou míti tak rádi, proto jejich život byl najednou bez smyslu a končili. Jedno nešťastné období jsem zažil ve Fulneku. Hoch na muzice chtěl za každou cenu jednu vdanou paní získat pro sebe. Měl již něco vypitého a když paní jej vlídně odmítala, prohlásil, že se oběsí. Nezbylo nic jiného pro tuto paní, než mu tento druh zábavy doporučit a on to v mžiku udělal na rámu od hospodského okna. Jenže sebevrahům se dělaly pohřby jako každému jinému svobodnému hochovi se vším - s hudbou, nespočetnými věnci a potom s koláči a posmrtným gulášem. Proto se v zápětí další mladý pár shlídl v této parádě a bez kritického přístupu chtěli mít též tak krásný a tak bohatý pohřeb. Tak to vyřešili puštěním plynu. Nikdo jim nic nepřipomněl o naději v život věčný ani o hrůze hříchu nebo kráse života.
 Doprovázel jsem v Odrách hocha na jeho poslední cestě. l4 let není mnoho na to, aby mohl někdo hovořit o zkušenostech, není to ani mnoho, aby mohl říci, že nemá od života co očekávat. Hoch koktal, nikdo se nenašel, aby ho z této nesnáze vysvobodil, jenom jeho vlastní otec jej zesměšnoval a radil mu, ať se raději oběsí a nedělá tátovi ostudu. Nevím, kde byli všichni učitelé. Na hřbitově jich byly houfy. Nevím, kde zůstali všichni kamarádi, zde kolem hrobu jich stály stovky a stovky. Hoch zůstal sám v tom jediném rozhodujícím okamžiku a to bylo na něho mnoho. Šel a oběsil se.
 Měl jsem ne dlouhý proslov nad hrobem. Učitelé odcházeli s hlavami dolů, protože za prostředí, ve kterém vyrůstají děti, jsou zodpovědni především rodiče a učitelé. Zde zklamaly obě tyto instituce. To je to, co se málo připomíná. Zodpovědnost za zlé, které se vsouvá tam, kde opomíjíme konat dobro jako náplň času.
 Následovala další smrt mladého manžela, který měl stálé spory se svým tchánem: "Tak se raději oběs a dej již pokoj." "Já vám to udělám." "Udělej, tu máš provaz." A za půl hodiny již nežil. Nevydržel hrubost a posměch. Bylo to všechno třeba? Kolik podob měl hřích?
 Kolik to bylo služeb, které konali dáblu i ti, kdo se domnívali, že jsou věřící. Pokud se to nedá do všedního dne a to do nejmenších položek, nedá člověku žádnou sílu nic z toho, co je jeho intelektuálním majetkem. Až dokáži všechno proměnit v úsměv, radost, kterou sdílím, pak je teprve možno říci, zda víra dává nebo je planá. Stálé vědomí Boží přítomnosti ve věcech, které jsou potřebné. Tedy nikdo nevydrží ani tam, kde dovede dobře debatit, pokud se netýká tento prostor oblasti, kterou zpracovává nebo kde žije. Jak to dovedeme podávat těm, kdo jsou nejblíže, tak můžeme večer s radostí zpytovat a děkovat. Jinak žijeme prázdně a mládí mine bez světlé stopy, kterou musíme denně jiným zanechat.
 V životě jsem se sešel s postavami, které by mohly být vzorové v každém ohledu, ale též s takovými, před kterými by bylo hanba se přežehnat a utíkat se zavřenýma očima pryč. Jeden z takových mi přišel do cesty, když jsem jel vlakem z Ostravy. Vytáhnu breviář - byl jsem v pracovním a proti mě najednou se blíží v černém oháknutý muž s množstvím odznaků na klopě, vyzáblý, jeho vizáž byla spíš blízká Škypetárovi - nosisko jak hák a drzost z něho čišela. Jakmile viděl, že mám v rukou breviář, začal si mě prohlížet od gumáků až po poslední vlasy a teď začal ječet na celý vagon:" Tak se podívejte, zatím co my se tu bavíme o tom, jak co zlepšit, on si tady brblá breviář". A teď začal natahovat všechny možné námitky proti všem známým i neznámým dogmatům, zesměšňoval všechnu církevní praxi a čekal, jak budu reagovat. Vytrhl mi breviář a začal s ním mávat nad spolucestujícími:" Tak se podívejte, socialismus je živý a oni takovýmto podlým způsobem podrývají všechno, co má společnost nejcennějšího. I společenskou morálku. Nebude s tím nikdy konec? A kdo víc sedí - Marek nebo Lukáš? Těmto nesmyslům jsem sloužil též 25 let. Ale dokázal jsem se od toho osvobodit a teď teprve jsem spokojený, protože jsem dokázal jezuitskou halenu hodit pod kotel".
 Pomohl jsem si k breviáři zpátky, s jadrným souvětím jsem ho vykázal do jiného kupé a vysedal jsem s pachutí, jakou dokáže dát jenom zrádce z vlastních řad. Jenže to nebyl první a nebyl to poslední ze spolubratří, který zradil to, co jsme považovali v tuto dobu ještě za nejposvátnější. O nic lépe na tom nebyl můj předchůdce - poslední benediktýn z Orlové. Všechno, co dokázal zradit, to zradil, všem komu mohl jenom nahnat strach, ať to bylo na Mírově nebo kdekoliv jinde s námi seděl, to dovedl vzbudit ve všech, které potkával. Byl to příšerný zjev, jehož ďábel držel za všechny jeho prsty. Před ním jsme se báli celebrovat i hovořit o jakémkoliv problému nebo řešit cokoliv, co nás zajímalo nebo mělo posvětit. Zrazoval, žaloval, udával a jestli jsme se před někým ostýchali anebo dokonce i lidsky báli, tak to byl zase jeden kdysi z našich řad.
 Snad ještě s jinými, ne už tak formátovanými spolubratřími bylo možno se setkat častěji. Jedu oblečen v rybářském tou malou železničkou na Budišov. Přisedám do vagonu, sedí tam spolubratr, se kterým jsme kdysi též šuškali na Mírově, ale protože on byl ouřada, svátečně oděný, my jsme se svým manšaftem už byli v pracovním, zrovna jsme šli do revíru, otočil se zády a říká: "Přece nechceš, abych s tebou hovořil před ostatními když jsi v takovémto oděvu". Mně ovšem nevadil ani on, ani ti ostatní a s klidem jsem recitoval "Jam lucis orto sidere..." Utvrdil jsem se v jednom velkém myšlení, že doopravdy nebude dobré se vázat na kohokoliv ani z našich řad. Bylo potřebí i tohoto experimentu, protože ti z našich spolubratří, kteří se zase vraceli bez zeptání podruhé a ještě nás stihli ve výkonu trestu, nás varoval před negacemi, které zachvátily kněžstvo.
 Marxismus do té míry zdevastoval myšlení těch, kdo slouží, že jsme ve světě navíc a s tím počítejme. Jenže my jsme brali na milost a v tom jsme se mýlili. Kolik to bylo těch, kteří varovali, abychom se jim vyhnuli, že tito se opravdu přibližují peklu. A tak bylo nejrozumnější se upnout v každém úseku své činnosti na ty, kdo přišli a žádali buď radu nebo poučení anebo svátosti. Bylo pravdivé slovo Písma - "Největším nepřítelem dokáže být člověk vlastního domu". Těch případů by se dalo uvést na stovky, jenže to není cílem našich řádků.
 Jednu solidní radu nám dávali kasaři a zloději. Když se někdo z nás chystal z výkonu domů, upozorňovali jednoho jak druhého a i třeba víckrát - dejte si pozor na zabíjačky nebo zajdete bez slávy. A jako naschvál několik z mých věrných spolupracovníků z temného času končilo náhle právě po příjemné domácí zabíjačce. Nedali si říct, domnívali se, že lumpíci nemají pravdu. Jak to bylo nádherné, když se člověk dokázal ještě delší dobu ukázňovat i v tomto ohledu. Ovšem někteří nedbali a bez zeptání se dali zavřít třeba po druhé. To už byl jejich problém.
 Velmi se potvrdila naše teorie, která zdůrazňuje, že jedině ten, i z našich věřících vytrvá, na koho jsme měli individuelní čas a osobní přístup. Tam, kde se vychovávají zástupy, vymykají se většinou kontrole, mluvíme neosobně, nepůsobivě, neživotně. Tam, kde jsme dokázali věnovat svůj čas a vědomosti několika anebo jen jednotlivci, tam můžeme být jisti, že vydrží.
 Dopravní stavby
 Aby náš život nebyl tak pustý a jednotvárný, bylo nejlepším řešením dostat se zase z duchovní správy. Přišli mi páni z estébé vyhrožovat do Štáhle a když jsem slovutnému Mixovi zašermoval havířskou pěstí před nosiskem, věděl on i já, že se něco bude měnit. Myslel, že ho chci praštit, ale já jsem mu jenom zaševelil, že touto prackou jsem zatláčel oči těm, co oni zabíjeli. A již se rozhodovali, že mi vezmou souhlas. Do toho ještě vstoupila nutná operace ve špitále. Lékaři se ukázali ohleduplnější než se dalo předpokládat tím, že dobu hájení mi protáhli na celý půlrok. Ale nikdo ze soudruhů se neodvážil v tuto dobu sáhnout na souhlas, ctili předpis, že v době nemocenské se s ničím nehýbe.
 A tak jsem fungoval na svých vycházkách za všemi možnými varhanami a varhánkami na severu a museli mě zastupovat. Tajemníček chodil po špičkách a jenom vyzvídal, jak dlouho ještě nesmím do zaměstnání. Věděl jsem, že to zaměstnání již nebude žádné jemné, ale ještě červeně v mých zápisech byl z nemocnice zákaz jakékoliv těžké práce, takže jsem jim zmenšil možnosti. Po všech těch posledních týdnech, kdy jsem začal zase ještě ve svém, chodil tajemníček přemlouvat, abych měl rozum a kdybych přijal, a možná, že jsem mohl i obě dvě přihlášky podepsat, tak jsem vynechal Dopravní stavby. Mohlo to být dobré bydlo v bačkorách, v čistém, v teple, ale s pohledem na protější paneláky. A to pro mě nebylo. Takže jsem hleděl jako dříve přes mříže a myšlenkově jsem byl na útěku.
 Později se mi to podařilo výměnou za přírodu - mlýn. Byly tam velké možnosti i společenského působení. Řada skautíků a studentů měla přístup kdykoliv přes celý den a já jsem mohl trénovat zase mluvidla. Celá řada jich přicházela z vážnými problémy a celkem působení se zdálo být o to intenzivnější, oč to bylo méně pohodlné. Žádné zvláštní stopy celý ten pobyt nezanechal. Jednu dobu jsem měl bydlení s kocoury v nedaleké vesnici. Mi příroda nevadila, jenom mi vadilo jejich volné působení po stole, po dece. Byl jsem tam navíc. Sestřička Metodějka chtěla vědět, jak bydlím, přišla se podívat a zašla jenom mezi dvéře a dala se do pláče. "No tu přece nemůžete bydlet". Vadil ji kocour na posteli. Já už jsem si odvykl vidět něco negativního kolem sebe. Měl jsem jednu povinnost za toto bydlení, vždycky ve čtvrtek uvařit uzená kolena a s panem domácím je pojíst. Víc povinností na mě nenakládal.
 Když jsem měl po noční a dělal jsem své povinné kilometry pod Kopeček, podařilo se mi někdy i některého ze spolubratří zahlédnout spíše po zadku než po tváři. Tu jsem poznal, že jsem zařazen do jiné kategorie. Jen snad pokynutí rukou, aby si nikdo nevšiml a stejně asi, jak jsme to radili dříve, když se projíždělo Fulnekem, zavřít oči, kdo měl čas se přežehnat a valit dál. Tak mi to připadalo účelnější.
 Přesvědčil jsem se o tom, co dělá strach. Kolik to bylo synků, se kterými jsme byli jako ty - ať to bylo na dvoře anebo u oltáře. Potřeboval jsem občas jet autobusem, ale i od těch jsem už viděl jenom zadek. Zase další upozornění - patříš jinam. A asi nikdo nepředpokládal, že se ještě někdy uvidíme i ve svátečním. A tak ta dálka už zůstala. To je též jeden z důvodů, proč asi stará garda nenavazuje nové kontakty.
 Po Dopravních stavbách, kde jsem přes všechno pohodlí necítil ztrátu vlastního srdce, jsem mohl a nebojím se to říci, více mezi své - velkomlýn. Při otázce, a to může kdokoliv i z představených položit, který úsek považuji za nejlepší z celého kněžského života, musím nepokrytě přiznat, že to bylo těch 6 let ve mlýně, kde jsem cítil, že studia přece jenom něco znamenají. Mezi svými byly na nic. Bez uznání, bez možností jednání rovný s rovným, snad jenom když někdo ze spolubratří potřeboval partu, lešení anebo silné paže. Někdy za varhanami, ale jenom v tom případě, že věděli, že nebude přítomen buď někdo z pajtášů z Olomouce - Glogar, Vrána, Trtílek anebo tajemník.
 V tomto případě jsem mohl být jenom zbožně přítomen a to místní spolubratr ještě o tom nesměl vědět. Jinak se zakoktal i při "Pán s vámi". Neznemožňuj mi působení. A tak jsem si zvykl na to, že po takovéto noční na Boží hod jakýkoliv - nebo na svátek, kromě bratra ze sousední církve, se nikdo ani nezastavil, aby se neposkvrnili, tak jako židé, vstupem do mého rodného domu. Přebýval jsem tam ještě tenkrát jako dříve - doma.
 Tyto trpké chvíle byly ale vždy jako by zabalené do vaty věrnými, oddanými zpěváčky ze sousedních vesnic, kde jsem měl sbor i orchestr pohromadě. Bylo to vždy jenom na mé triko a na uznání se nedalo čekat. Ale byl jsem rád, že jsem nemusel zapomenout zcela na klávesy. Jednou velkou kapitolou, které budu věnovat jistě více stránek, bylo působení ve sboru a v orchestru. Jednak v tu dobu, kdy jsem byl u rybářů a potom ve Fulneku. Protože bude zajímavé vystihnout i skladby, které jsme dávali i popsat poněkud složení sborů i dětského sborku, a věnovat aspoň milou vzpomínku všem těm hudebníkům, kteří se dali mojí tvrdou rukou ovládat. Proto nechám vyniknout některým osobnostem z tohoto prostředí ve zvláštním úseku.
Protože je mnoho věcí o kterých se píše, je nutno nejdříve uvážit o čem se bude psát, pro koho to má být a jaký účel se tím hledí dosáhnout.
 Kdo se má vejít do mého povídání, musí si předplatit, protože to bude řeč velmi obsažná. Jedna z nových kapitol by se mohla nazývat:
 Dvojí plivnutí do tváře
 I když se jedná o několik desetiletí, která mezi tím uplynula, je to spojeno jednou nehorázností a to i v tomto případě, kdy po prvé to byl soudruh, který veden nenávistí si plivl doslova po soudu v Uherském Hradišti, v okamžiku, kdy nás vyváděli do cely již s rozsudkem a to druhé se stalo v roce devadesátém třetím, když mi odmítli na fakultě uznat moji chuť být docentem. Stručně, jak se to přihodilo.
 To první bylo následovně: Po soudu, kdy Horňanský a společnost, která měla dokázat, že všichni přítomní jednali se záští k lidově demokratickému zřízení, nás vedli již ze zástupu přítomných po soudním líčení do cel.
 Přitočil se jeden soudruh ověšený odznaky, prodral se až ke mně a po prvé i po druhé mi plivl doopravdy do tváře a říkal: "Svině Vatikánská, my chceme vybudovat v pokoji a míru naši republiku a vy hovada nám ji ničíte."
 Stačil jsem mu to oplatit tím, že jsem si utřel tvář rukávem a slovy: "Prase komunistické", jsem musel snést ještě jeden plivanec, než nás bachař odtrhl a vedl dále.
 To se dalo snést a v tom rozruchu, kterým jsme žili již jako kriminálníci, to byla jenom epizoda v oné nudě, kdy jsme neměli možnost žádným jiným způsobem oživit svou nudu na samotě. Těžko si kdo dovede představit naše rozpoložení, ve kterém jsme se ocitali v lapáku. To všední bylo jistě zajímavé a pokud si mukl dovedl udržet náladu a modlil se, nebyl vůbec ničím ohrožen, protože všichni, kdo nás hlídali byli primitivní bubelové, kteří viděli jenom jedno a to byla pochvala za to, že nás drželi v kázni.
 Směrem ke mně řvali kolikrát za den, protože jsem zpíval, a to hodně hlasitě a v mnoha řečech, kterým nerozuměli. Dráždil jsem nejenom ke chvále Boží, ale protože jsem rád viděl naštvané chlapíky v uniformě. Byla to škodolibost, která pomáhala překonávat nudu a pustotu těchto proklínaných míst.
 Protože jsem nebyl mnoho týdnů v Uherském Hradišti, nebyl jsem nakažen tím, co by se mohlo nazvat slovácká rozpustilost. Vždy jsem nebyl naladěn na úsměv, ale neztratil jsem tam to, co mi bylo dobré v dalších ústavech přepéče o naši převýchovu.
 Přešlo mnoho let a vyšli jsme ve všem téměř jako lidé nezasažení rudým morem. Nežili jsme vždy z lásky, byl to někdy opravdu jenom odpor k těm zvěrstvům, kterými si krátili naši vychovatelé čas.
 Byl jsem v mnohých institutech mnoho let, byl jsem s mnohými velkými muži, ale též i s ruinami lidského rodu, potkal jsem velké stovky kněží, než jsem se dostal domů, opravdu domů, kde jsem byl tolikráte méně šťastný než v ty nejpustší časy na samotkách, kde jsem prožíval přítomnost Boží ve skutečné podobě aktivního přístupu ke všemu a ke všem.
 Krásnou dobu jsem prožíval zase s mladými, kteří se dali formovat slovem i životem, žili jsme slovem, hudbou i vzájemným posilováním vším, co věřící může jiným dát.
 Až přišla léta tání ledového komunismu, až jsme mohli zase žít ve svém, volně se pohybovat a ctít své autority. Tu se mi zachtělo žít jako profesor na univerzitě v Olomouci. Žít a dávat to, co jsem získal za
dlouhou dobu všech školení a přeškolovaček na studiích, v lapácích, ve styku se všemi, kdo za to stáli. Co jsem považoval za jediné možné prostředí, kde jsem byl ve svém byla vysoká škola a tak jsem si dal říci a šel jsem za hlasem svého nitra a i za hlasem arcibiskupa Vaňáka do Olomouce na fakultu, která mně málem stála život.
 S vášní, která byla stejně živá jako před mnoha léty jsem se dával do přednášení oboru, který mně byl nejbližší. Nečetl jsem, mluvil se zápalem o všem tom, co jsem považoval za nutnost při výchově budoucích kněží.
 Do sboru se nacpali ti, kdo hledali kariéru a vznikla m a f i e , která ovládla celou fakultu a nikdo to nezpozoroval. Byli to kluci, kteří se rodili na svět v době, kdy jsem již měl vyléčen rozbitý zadek a nohy, kdy jsem byl učitelem těch hochů, kteří by jinak těžce zápasili se vším, co naplňovalo jejich těžké dny v kriminálech.
 Byl jsem po všech trampotách již zase v duchovní správě a neznal jsem, co je to volný čas. Jedná velká farnost a k tomu 9 dědin dosti zaměstnávaly a k tomu jsem s vášní nevšední jezdil a chodil na fakultu, protože jsem se domníval, že je to místo, kam patřím.
 Mafie ve sboru, mafie ve farnosti, která se dělila o duše celá 4 desetiletí, mafie v kancelářích, protože všem jim vyčítá náš pestrý život jejich planost a neschopnost něco dávat, když si to sami nedovedli nijak nahospodařit.
 Proto najednou zjišťujeme, že  n e n í  p ř á t e l. Není a nebude, protože odmítám neustále nalévat jiným do koryt jenom pomyje. Naše zkušenosti jsou tvrdší a pro ně nepřijatelnější, protože zobrazují skutečný život. S naší pedagogikou nemůžeme mezi ty, kdo svírají jenom hodnosti a chtějí vynikat těmi cáry, které na sebe věší.
 I podal jsem žádost o jmenování docentem. Přikládám posudky práce, kterou jsem sepsal, podávám řeč, kterou jsem pronesl a popisuji události, jak se zrovna seběhly, než mi to dali najevo, že mně nechtějí ve sboru, protože tam mohou být jenom řiťolezci, kteří se vejdou do oficielní šablony.
 I dostal jsem to z plných dlaní všech těch podprůměrných učitelků.
 Nepotřebují nikoho, kdo jim nepřikuřuje, nikoho, kdo se nevejde do mafie, která se stala již mafií salesiánskou.
 Bylo jasné již tím, když mi přeložili termín, že něco spekulují. Věděl jsem, že to je nečistá hra, když se nikdo nevyjádřil ani k práci, ani ke způsobu. Mimo to, nikdo, nikdo si nepřečetl knihu, nikdo životopis, nikdo posudky a to ani T. ani P., který je na všech seznamech spolupracovníků, ani Ch., K. nebo S. Jen profesor Maňák, který se obětoval z Brna, aby s pochopením vzal předsednictví, kterého ho zbavili tím, že T. žvanil a žvanil. Ch. i S. útočili primitivním způsobem na všechno, co jenom mohlo být skutečností předváděnou v tom, co je doloženo literaturou, přednáškami, které jsou na více než 3OO kazetách. Prostě nedovolili, abych zůstal mezi nimi a mohl dávat bohoslovcům skutečnosti nejenom tím, co se vykouká ze zápaďáckých knížek.
 Po tom trapném obřadu, který byl předem stanovenou komedií, kdy musel prohrát ten, kdo byl zkoušen, se jim podařilo položit na opravdové lopatky kandidáta.
 Vzdal jsem onu rvačku, sám jsem odešel v nejhorším rozpoložení po větě, kterou pronesl Dr. Maňák: "Tentokráte si plivli na vás vaši, odcházím zhnusen."
 A poukázal na profesůrky, kteří civěli a nevěděli kam. "Ti chtějí podepírat církev? Jsem zdrcen tím, co jsem viděl."
 Zatím již bylo připraveno pohoštění, které mi darovali naši nejvěrnější a mně nezbylo nic jiného než věta, kterou jsem pronesl ke všem, kdo se zúčastnili: "S touto mafií spolupracovat nebudu. Odcházím a dozkoušet si může již někdo z vás". Sesbíral jsem všechny své sounáležitostí a odešel zhnusem tím jednáním, které jsem nepředpokládal z jednoduchého důvodu, protože jsem se neprávem domníval, že budou ke stránce vědění počítat i všechno to, co považujeme jako dlouholetí mukli za samozřejmé. Ohleduplnost čekat od spolupracovníků s STB?
 Pečivo si rozchytali chrti, později jsem žádal vysvětlení, kdo je sbalil. Mně dámy s fakulty poslaly peníze, aby se to ututlalo, protože jsem jim sliboval, že o tom budu vyprávět u táboráků.
 Na všechno jsem byl připraven, ale na toto jednání jsem byl slabý, protože je to na katolické fakultě od katolických kněží i od arcibiskupa. Dočkal jsem se věty: "Nepodařilo se vám přesvědčit senát.." A to senát, který si nic nepřečetl, senát, který se skládá z kdovíjakých o d b o r n í k ů , jenže to pronesl arcibiskup, který neměl ani odvahu být přítomen při zasedání, kterému měl nejenom asistovat.
 Za tu bezohlednost se stydím a protože jsem již nebyl na to dělán, utírat si slinu po páterech, složilo mi to srdce. Příští den jsem byl málem blízek odchodu ze světa..
 Tím píseň o zašlé hvězdě nekončí. Byl jsem marod. To znamená měl jsem být po tomto případě v klidu, v tichosti, nerušen. Ale, ale, šestý den mého nemocenského sebepoložení, kdy jsem ještě sundával tlak, který mohl znamenat konec, mne přišel ze jmenované svaté fakulty navštívit S., prý snad kolega, a co žádal, bylo vyjádřeno v otázce: "Nastoupíš ještě na fakultu"? V tom byla vyjádřena jeho touha po hodinách, o kterých přemýšlel on i Ch. Potřeboval je pro svůj celý úvazek, proto ta sprostota, které se neodvážili ani v minulých dobách soudruzi, když mi chtěli vzít souhlas v Břidličné. Čekali, až jsem měl po době zdravotní nemožnosti, po operaci. To je to Plivnutí poslední. Proto jsem vzdal aktivitu, proto se uchyluji jenom k přednáškám, kde nepotřebuji se stýkat s těmi, kdo o 30 let mladší svou drzostí ovládají onen revír, který nesmí ovlivňovat nikdo z těch, kdo s nimi nesedají u jednoho stolu.
 Říkám to s největší trpkostí, protože zde je vysvětlení toho mindíctví, které drží i naše představené. Chybí něco, co se vyžaduje a předpokládá jako lidský cit.
 Opakuji po dr. Maňákovi: "Ti chtějí a mají podpírat církev"?
 Jistě není správné setrvávat v nenávisti, ale ať to zkusí někdo z těch, kdo byli léta izolováni ode všeho a ode všech možností, aby pokračovali mezi těmi, kdo tímto způsobem ranili. Já to nedovedu, protože se mi zdálo v tomto okamžiku, že se to jiným způsobem řešit nedá. Jsem mimo, vyskočil jsem z vlaku, který mne vezl a ve kterém jsem měl vézt i já ty, kdo mají být kdysi u oltáře. Je to škoda pro všechny, kdo se nedovědí již nic z toho, co hýbalo padesátými léty, co je dějinami, které i na zmíněné fakultě pitvoří učitel, spolupracovník s bezpečností.
 Nenaučil jsem se prohrávat tak, jako by se nic nestalo. Toto plivnutí nejde otřít. Nejde odpustit, protože ti, kdo by se měli za ně stydět se nepřihlásili, aby se omluvili. Mezi nimi je i náš nejvyšší. Není již pomalu čas na to, abych skončil a šel do klidu a uvažoval též o tom, co je správné pro mou vlastní duši?
 Zde nejde jenom o knihu, kterou nečetli, zde jde o princip slušnosti a ten nemají ti, kdo celá léta spolupracovali. Cítím, že s našimi názory jsme již navíc.
Jsem již delší dobu vážněji nemocen, není to jenom srdce, je to celý organismus, který trpí a vidím, že není kdo a co by jej mohlo zase postavit na nohy. Byl jsem několik týdnů v Karlové Studánce, péče zcela domácí, v rodině osmičlenné, snad si mne i váží, ale ta vnitřní bolest se nedá utišit ani tím, že vyjíždím často za přednáškami do světa, mezi jiné, do jiných farností, do cizího prostředí, tam kde přece alespoň poslechnou slovo o všem, co si myslím, že je užitečné.
 V době léčení jsem měl možnost být na mnohých místech, hovořit s mnohými a slyšet toho tolik, že se mi zdá, že to byla studijní cesta, kterou jsem nutně potřeboval.
 Do tohoto pobytu patří i odhalení pomníku gen. Píkovi v Opavě a řada přednášek na Podlesí nebo při jiných setkáních. Tam jsem se též potkal s bohoslovcem, který kalí vodu i kazí mládež zvláště dívčí, který však stačí skýtat záruku pro své představené, že bude schopen stát u oltáře, nebo i na fakultě, jak se proslýchá, že si ho jeden z mafie připravuje pro sebe za asistenta.
 Je mi z toho zle a nevím, jak by bylo možno přerušit tento řetěz nebezpečných kombinací. Hovořit se dá jen do té doby, kdy si dva ještě dovedou vyměnit slovo, kdy se ještě potkávají a chtějí mluvit. Zde je to již kousek dále. Cítím nemožnost se vrátit a proto si myslím, že budu muset končit tam, kde by bylo možno ještě dávat a vidím, že v prostředí, kde zrovna jsem, je to jenom malé stádce, které se někdy dá ovládat. Spolubratři větří málo možností, málo naděje na slávu, proto se vyhýbají okamžitě, když poznávají, že na ně nepohlédne přes mé rameno nikdo z těch, kdo rozdávají hodnosti a vyznamenání.
 Kam jsme se to dostali a co ještě chceme reformovat? Času mám nyní nesmírně více, jen se mi jeví nemožné jej úměrně využívat. Cítím, že jsem patřil na fakultu, že posluchači měli být o stupeň výše, ale je pozdě a nedá se s tím nic nyní dělat, protože dějiny nejdou pozpátku.
 Snad jako plivnutí třetí výrok našeho nejvyššího představitele: "Nepodařilo se přesvědčit senát". Odpověděl jsem jen otázkou: "A to jsou kteří odborníci?.."
 K těmto úvahám bych rád připojil všechny ty referáty, které jsem v danou dobu měl na různých místech.
Asi nikdo nepochopí, že je možno tolik dát do jednoho života, v jednom individuálním čase prožít tolik. Bolest působit je jedno a bolest snášet je to, co si již vyžaduje pomoc a je-li víra slabá, není ji kde vzít.
 Ke srovnání názorové náplně uvádím oponentské posudky odborníků z Masarykovy univerzity, zastoupené Dr. Maňákem a univerzity Olomoucké psychologa Dr. Musila i přednesenou habilitační přednášku. Všechny fáze procesu vyzněly zcela kladně, jen zaujetím jednoho, tenkráte vlivného člena, negativně lustrovaného, byl kandidát i přes příslušnost ke Svazu politických vězňů odmítnut.
 
Posudky
Oponentský posudek práce ThDr. Antonína H U V A R A
 "Přirozená výchova k vůdcovství"
 předložené pro habilitační řízení k jmenování docentem
 Donedávna jsme byli svědky toho, jak lze pojem "výchova" různě vykládat, jak lze i základní termín pedagogické vědy redukovat na pouhou etiketu, kryjící obsah, jenž se vzdaluje tradicím, kterých je termín o sobě jistě hoden.
 V této souvislosti se dnes poněkud rozpačitě formulují kritické výhrady vůči dosavadnímu přístupu k základním otázkám výchovy, prováděnému bezvýhradně v intencích marxistické filosofie.
 Zdánlivá panacea vědeckého světového názoru pro společenskou praxi všemocná svým ideologickým zaštítěním však současně byla, dialekticky pojato, konzervovaným sebeusvědčením, autodiagnózou z bezradnosti a postrádání nosných principů. V chaotizované výchovné praxi se to projevilo reformami traumatizujícími školský systém, např. podle kritéria jednotnosti. Výsledkem reforem byla bezradnost, zmatenost, kvazijistota a antinomie s vyústěním do asociálnosti školského systému a důsledkem snižování úrovně vzdělání, před čímž už na konci čtyřicátých let varoval např. J.L. Fischer. V seznamu doporučovaných pedagogických autorů strádal odkaz Komenského vedle odkazu Makarenka. Nejistota, provádějící řízení výchovného procesu v socialistickém školství, vedla k sebeusvědčení z insuficience před vlastní pedagogickou veřejností, když ministerstvo školství z podnětu ÚV KSČ přikázalo, aby byl prověřen stav etické výchovy školního žactva. Podobně tomu bylo s nejistotami estetické výchovy.
 K demoralizaci a úpadku osobnostní úrovně v důsledku deprivace etického a estetického cítění jsme nepotřebovali dosáhnout met rozvinuté konzumní společnosti. Stačilo k tomu několik desetiletí indoktrinace a retardace. Po rozpadu neudržitelného stavu v oblasti společenské "nadstavby", souvisejícího s naprostým selháním ekonomické "základny" v důsledku její vyčerpanosti, se někteří naši pedagogičtí "rázem demokrati" rychle rozpomenuli na dějinami ověřené výchovné principy, jejichž důsledné respektování přineslo našemu výchovně vzdělávacímu systému předválečné atributy považované za kriteriální vzor, uznávaný v tehdejším pokrokovém světě.
 Zásady a nezbytnost křesťanské výchovy jsou znovuobjevovány u F. Tomáška, právě tak jako se rychle vynořuje povědomí o pracech geograficky blízkých autorů zahraničních, např. Slipka, Wroczynského a jiných. Dnešní názorový pluralismus ve společenských vědách (i v pedagogice) je považován za zákonitou reflexi na uvolnění marxistických světonázorových determinant. V takové situaci se ovšem jako značně vágní mohou jevit mnohá výchovná kritéria spatřující např. výchovné cíle (včetně jejich obsahové konkretizace) ve "zdravém vývoji dětí, v jejich přípravě pro humánní, empatický život, ve výchově silných, autentických jedinců" ve "formaci slušného člověka, schopného pohybovat se v dynamické společnosti, čelit tříšti informací i nejrůznějším formám manipulace" nebo v etické výchově jako základu výchově k prosociálnímu chování, všelidským hodnotám a nejvyššímu mravnímu zákonu - úctě k člověku, ke společnosti a k sobě samému.
 Při studiu habilitačního spisu ThDr. Antonína Huvara si oponent uvědomuje tyto a jiné souvislosti s trpkostí.
 Rozsáhlá habilitační práce dr. Huvara "Přirozená výchova k vůdcovství" má 286 stran. Dílo vychází ze všech zdrojů křesťanské výchovy ("víra, věda, zkušenost" a je určeno k využití v naší neduživé a posledními desetiletími bolestně ochrnuté výchovné praxi. Jsme přesvědčeni, že v okruhu působení autora se tato obrna neprojevovala.
 Práce kontextuálně reflektuje Písmo sv., opírá se o autorovu celoživotní kněžskou a pedagogickou zkušenost, autorovu vědeckou průpravu potvrzovanou vlastními badatelskými nálezy. Shledáváme, že práce anticipuje a také potvrzuje platnost dokumentu Gravissimum educationis, zvlášť potřebné směrnice v naší současné společné situaci.
 Při uspořádání a strukturaci práce klade autor důraz na vnitřní souvislosti pojednávané tématiky. Výstavba díla proto důsledně sleduje linii od speciálního k obecnému, od užšího k širšímu, od konkrétního k abstraktnějšímu. Zde nacházíme důkaz o autorově respektu k základní didaktické zásadě, současně klíč k vysvětlení o méně formálním, zato však funkčnějším a organicky vevázanějším začleněním literatury. Rovněž výsledky výzkumů autor sděluje zdánlivě volněji než stanovují striktní požadavky. Jejich verbalizace a kontextuální uplatnění však podle našeho názoru splňuje didaktický nárok v zájmu zvýšení dostupnosti sdělovaných informací.
 Habilitační spis dr. Huvara je konstruktivní a optimistický, zcela v souladu s autorovým osobnostním vyladěním. Zdravě provokuje a pobízí k aktivizaci, k systematické výchovné práci při osobnostní formaci do společenské role vůdcovské. Takto zaměřená formace byla u nás ještě v nedávné minulosti potlačována a záměrně opomíjena, a to především proto, aby ji mocenská cenzura neoznačila za individualistickou a elitářskou. Autor má vzácný dar zaujmout, nadchnout a strhnout čtenáře nejen k tvůrčímu dialogu, ale především ke spolupráci pod zorným úhlem mravní závaznosti takového konání. Podněcuje k myšlení, nabízí témata k dotváření, maieuticky je načrtává. Orientuje v problémech výchovné práce, systematicky seznamuje s jejími zdroji a východisky. Díky rozsáhlé znalosti původní starší i moderní vědecké a odborné literatury (čerpá z pětijazyčných literárních zdrojů), dokáže velmi sofistikovaně precizovat formulace výchovných cílů a požadavků na formaci osobnosti vůdce. nejde přitom o pouhé teoretizování, autor vychází z vlastních metodických zkušeností, ověřených a osvědčených ve vlastní pedagogické a pastorační praxi. Varuje před důsledky racionalismu, voluntarismu a sensualismu, směrů ovládajících výchovnou teorii a postrádajících základní oprávnění v důsledku neuznání Božích zákonů pro existenci lidské společnosti. Za princip křesťanského výchovného usilování autor pokládá důslednou akceptaci víry vědou. Nejvýraznější patologické sklony současné mládeže (toxikomanické tendence, nezvládnutý sex a abusus televize) pokládá za výsledek procesu surogace plynoucího právě z nedůsledného a tudíž nekompetentního výchovného přístupu.
 Zásadně důležité je tedy autorovo vymezení cílů křesťanské výchovy a pedagogiky a v návaznosti na to metod, jak se k nim dobrat. Autorovo pojetí determinujících činitelů vývoje lidského jedince vede k vymezení podílu výchovného působení při formaci osobnosti. Umenšuje důraz na hereditární invenci v současnosti dosti protěžovaný (dobový alibismus?) a hierarchizuje akcenty a posloupnost utvářejících výchovných činitelů v jednotlivých stádiích socializačně individuačního procesu. V této souvislosti se zabývá preformujícími faktory - rodinným klimatem postavení dítěte v rodině (s ohledem na význam úplnosti a funkčnosti rodiny při splnění požadavků na rodinu jako nukleární společenství víry), výchovné rozvíjení dítěte v náboženském duchu prostřednictvím četby věku přiměřených informací z Písma sv., rozpravy s vychovateli a modlitby. Feminizace školství a koedukace od období prepubescence jsou přitom nepříznivými činiteli. Autor zvýrazňuje význam ekologického rámce výchovného procesu, zvláštní ohled je brán na utužování fyzické zdatnosti - viz metodu Baden Powella, Setona, u nás modifikovanou Svojsíkem (přitom jí autor vytýká nedostatečný zájem v ohledu k potřebě paralelní formace duchovní úrovně dětí a mládeže). Znalost původního prostředí, současných životních podmínek a pohnutek ovlivňujících chování je nezbytným požadavkem na vychovatele, který se opravdově, tedy zasvěceně hodlá věnovat svému poslání.
 Ústřední zájem habilitační práce směřuje k vymezení vůdcovské sociální pozice, k nárokům na roli vůdce a požadavkům výchovy osobnosti vůdce. Autor podrobně analyzuje všechna hlediska, která musí být zohledněna. Je k tomu náležitě vybaven vědeckým vzděláním teologickým i pedagogickým. Vůdce je individualita. Ještě donedávna byl individualitám znemožňován rozvoj uniformováním výchozích výchovných pozic pod hlavičkou sociálního (pseudo)rovnostářství. Došlo k degradaci nároků na kvalitativní stránku osobnostních vlastností vůdce. Autor ve své práci zdůrazňuje pravý opak; dobrý vůdce se vyznačuje intelektuální převahou a tvůrčí inteligencí, jeho autorita je spontánně akceptována druhými (viz odkaz na sv. Pavla), má rozvinutou složku volní autoregulace vedoucí k dokonalé kázni, zdravé sebevědomí, je citově a mravně vyzrálý, je to osobnost integrovaná, rozhodná, má smysl pro zodpovědnost, dokáže mít radost z práce, splňuje psychologické a pedagogické nároky role, dokáže organizovat. Tyto požadavky na efektivního vůdce promítá dr. Huvar do výchovných postupů s ohledem na sociálně psychologické vymezení formativních sociálních strat, společenských uskupení, a to rovněž z hlediska jejich dynamiky. Zabývá se intenzívně metodickými a didaktickými požadavky, které vyvěrají z úkolu formace vůdcovské osobnosti, se zvláštním zřetelem na požadavky křesťanské etické stránky výchovného procesu (úcta k Bohu a Pravdě, poslušnost, stud, podíl náboženských motivů). Přitom poukazuje na nutnost respektování vývojově a sociálně psychologických zákonitostí ve výchovné procesu. Východiskem takové formace je ovšem život s Bohem: v modlitbě (vč. modlitby životem), ve společenství v přírodě jako pedagogickém prostoru (i v pohledu nadpřirozeném). Pořadí zájmů a hodnotové hierarchie (axiologický aspekt) jsou mezníky Huvarovy formativní metody. Zvláštní zřetel si zasluhuje role a funkce kněze jako vychovatele. Autor podává důkladný přehled o prostředcích, které má kněz pro tento úkol k dispozici.

Z á v ě r e m
 ThDr. Antonín Huvar ve své habilitační práci "Přirozená výchova k vůdcovství" vymezil v několika rovinách oblast, která má být zohledněna křesťanským vychovatelem při snaze o formování osobnosti vůdce. Habilitační spis obsahuje synopsi autorova originálního a validního pojetí náročné oblasti výchovné práce. Práce prokazuje autorovu vědeckou připravenost, schopnost vědecké tvůrčí práce a pedagogickou moudrost, která vyrostla ze sofistikované empirie.
 Je to práce aktuální, tvůrčí, podnětná, vědecky fundovaná, pedagogicky a psychologicky přínosná.
 Podle mého názoru splňuje v pedagogicko psychologických a sociálně psychologických souvislostech habilitační práce ThDr. Antonína Huvara podmínky stanovené vyhláškou MŠMT ČR č. 447/90 Sb. a jsem přesvědčen, že je možné doporučit ji k dalšímu řízení a k obhajobě.
V Olomouci dne 7. dubna 1993
 Doc. PhDr. Jiří Musil,CSc.

 Oponentský posudek
na habilitační práci ThDr. Antonína Huvara Přirozená výchova  k vůdcovství (s použitím nadpřirozených faktorů)
 Posuzovaná habilitační práce ThDr. A. Huvara zpracovává aktuální, ač ne běžnou pedagogickou problematiku z důsledně uplatňovaného křesťanského hlediska, které sice umožňuje na jedné straně její jednoznačně nerozporné a konzistentní řešení, na druhé straně však poněkud uzavírá cestu k alternativním přístupům, jak vyplývají z jiných ideových koncepcí. Ve svém posudku budu plně respektovt autorovo východisko, kompetentně se však mohu vyjádřit k nastoleným otázkám pouze z pozic laické pedagogiky, poněvadž některé výchovné prostředky, o nichž autor pojednává, se v ní neuplatňují (např. modlitba, zpověď apod.).
 Habilitační spis má mimořádný rozsah (286 stran) a taktéž úctyhodný obsah, neboť k danému tématu váže všechny hlavní problémy formování mladé osobnosti. Autor v práci prokázal nejen pozoruhodné výchovné zkušenosti a hluboké porozumění světu dítěte, ale též velký rozhled po odborné literatuře, a to ve značné míře cizojazyčné (německé, anglické, polské, francouzské a italské), což svědčí o jeho vysoké erudici. O autorově podrobné znalosti bible vypovídjí citace z bible, souhrnně uváděné po jednotlivých tematických celcích. Ovšem odkazy na tradiční literární prameny nejsou prováděny důsledně a podle norem, autor uvedenou odbornou literaturu zřejmě spíše využíval jako inspirační zdroj k vlastním samostatným stanoviskům a formulacím. Kromě toho je třeba poznamenat, že převážně jde o literaturu starší, což může vést k určitému posunu pohledu na řešené problémy. Práce má podrobnou strukturu, i když poněkud nepřehlednou, je napsána stylisticky jasně a výrazně, nevyvarovala se však některých neopravených překlepů a pravopisných chyb (většinou čárek v souvětích).
 Metodologicky je práce založena hlavně na zobecňování vlastních i cizích výchovných zkušeností, hojně je využito metody pozorování, případových studií, v menší míře je uplatněno výzkumné šetření v podobě dotazníků, rozhovoru, vhodně se pracuje s příslušnými statistickými údaji. Metodologické prostředky celkem odpovídají záměru a charakteru studie a ve svém souhrnu umožňují autorovi podrobnou analýzu výchovné situace současné mládeže i nastínění adekvátních cest k dosažení stanovených cílů. Charakteristickým rysem autorovy sondy do sledované problematiky je hluboké zaujetí pro výchovné otázky, láskyplný zájem o mládež a realisticky chápavý pohled na život mladého člověka v podmínkách moderní civilizace.
 Habilitační práce dr. A.Huvara je sice koncipována se zaměřením na výchovu k vůdcovství, ale v tomto rámci se autor vyjadřuje ke všem hlavním otázkám výchovy, přičemž hlavním zřetelem jsou mu potřeby výchovné praxe. Jde o výchovu náročnou, zakotvenou v nadpřirozených věčných faktorech, která je odvozena z učení křesťanské věrouky. I když hlavním cílem této výchovy je péče o rozvoj duše, autor správně zdůrazňuje, že ušlechtilost duše vyrůstá ze záměrně pěstované houževnatosti fyzické. Tato výchova klade na osobnost značné požadavky, které jsou však vždy v souladu s možnostmi vychovávaného subjektu.
 Inspiraci ke své výchovné koncepci autor našel nejen v biblickém pohledu na člověka (to především), ale též ve skautském hnutí, na jehož protagonisty několikrát odkazuje (Baden Powell, Seton). Z těchto zdrojů vyplývá i autorovo pojetí vůdce jako uznávaného řídícího činitele, který své svěřence pevně ovládá, sjednocuje a orientuje na dosažení daného cíle, který však o ně také pečuje a strhává k činu vlastním příkladem. Jde o typ vůdcovství, který je přirozený a potřebný ve vypjatých situacích, ale z hlediska moderní pedagogiky je příliš autoritativní, direktivní a autokratický. Proto některé autorovy teze platí jen v určitých specifických podmínkách a nelze je podle mého mínění zcela zobecňovat. Např.: "Ať je vedoucí jakkoliv i méně dokonalý, podstatným rysem oddílu musí být schopnost poslechnout". Současná pedagogika víc zdůrazňuje vedení demokratické, kooperativní, opírající se o vstřícnou iniciativu a spolupráci všech členů skupiny.
 Požadavky na dobrého vedoucího obsahuje kapitola nazvaná Odvaha k dílu. Jsou v ní shrnuty cenné zkušenosti z více než čtyř desetiletí autorovy výchovné práce. Jejich popis a zejména rozbor svědčí o hlubokém chápání lidské povahy a o znalostech cest a metod, kterými lze žádoucího vedoucího vychovat. V požadavcích na vedoucího se odrážejí stejné poznatky a zkušenosti, k nimž dospěli mnozí jiní pedagogové dlouhodobě pracující s mládeží, i když svou výchovnou práci realizovali za zcela jiných podmínek (např. požadavek "bodrého ducha" odpovídá Makarenkovu "durovému tónu", podobně shodné závěry lze najít u Montessoriové, Bosca a jinde).
 Za velmi hodnotnou považuji kapitolu o působení výchovného prostředí. Pro autora je chrakteristický pedagogický optimismus, který se projevuje i v pohledu na možnost převýchovy dospělých lidí. Jeho analýza společenských kořenů mnohých negativních životních projevů mladých lidí je celkem výstižná a pravdivá. Za určujícího výchovného činitele autor oprávněně považuje rodinu, ovšem za podmínky, pokud zodpovědně plní své výchovné poslání. Velký důraz autor klade na výchovu v útlém dětství, což je v souladu s nejnovějšími vědeckými poznatky. V těchto pasážích autor potvrzuje také svou psychologickou erudici. Ve svých závěrech se opírá o svá empirická šetření a o výsledky analýz životních případů, s nimiž se setkal.
 Z organizačních forem výchovného působení autor vyzvedává úlohu malých skupin, které umožňují intezívní individuální působení. Načrtává (i ve schématech) možnosti organizačního uspořádání skupiny a podává vlastní praxí ověřené metodické pokyny pro vedení družin nebo kroužků. Současná pedagogika však na rozdíl od autora doporučuje i heterogenní složení účastníků skupiny neboť od této struktury skupiny očekává přirozené vzájemné ovlivňování. V malých skupinách autor vidí možnost výchovy k samostatnosti, pocitu úspěšnosti, k zdravému sebevědomí, k zdatnosti a k sebeovládání, malá skupina poskytuje prostor k respektování zájmů dětí, umožňuje uplatnění vhodných metod a prostředků. Důležitou úlohu ve veškeré výchovné práci má osobnost vychovatele, kterou autor v duchu své křesťanské koncepce ztotožňuje s knězem. Přesto autorovy zkušenosti a poznatky s působením kněze ve funkci vychovatele mají obecnější platnost, zejména tehdy, pokud se úzce neváží jen na katechetickou činnost, jako např. radost nad pokrokem dítěte, vychovatelská hodnota lásky apod.
 Z obecně pedagogického přístupu si zaslouží pozornost také kapitola o prostředcích a metodách individuálního výchovného procesu. Autor se zasvěceně zabývá osobní rozmluvou, výchovou vůle, rozvoje osobní iniciativy apod., podrobně zdůvodňuje nezbytnost zaměření výchovného působení na potřeby života. Zvlášť bedlivě si všímá výchovné problematiky dospívání a v této souvislosti objasňuje otázky přátelství, sexu apod., řeší je pochopitelně z hlediska křesťanské výchovy. Vyzvedává důležitost výchovného působení školy i širší občanské komunity, farnosti. Také zde čtenář nalézá mnoho podnětů pro práci s mládeží vůbec, které jsou výsledkem bohatých autorových zkušeností. I když autor všechny výchovné problémy důsledně posuzuje z pozic křesťanské výchovy, neuzavírá se zcela ani alternativním přístupům laickým, čímž je dána možnost pro vzájemný dialog. Zvláštní ocenění zasluhuje nezkreslené vidění a postihování skutečných výchovných problémů a snaha řešit je reálně s ohledem na stav současné společnosti a v souladu s poznatky pedagogické vědy.
 V habilitační práci lze najít i řadu originálních výchovných přístupů a netradičních metod ("Neboj se být svědkem chlapeckých řečí na ulici nebo odvážného slézání skal..."). Autorovo pojetí výchovy jako "ve všech celcích i detailech neutuchající pohyb směrem k radostnému růstu každého jedince" je krédem, k němuž se hlásí od dob Komenského všichni opravdoví pedagogové.
Celkový závěr:
 Habilitační práce dr. A. Huvara je zobecněním autorových mnohaletých výchovných zkušeností, výsledkem záměrného empirického zkoumání výchovných jevů i odrazem usilovného studia odborné literatury. Autorovo východisko k řešení složité výchovné problematiky je důsledně křesťanské, avšak natolik zakotvené v realitě současného světa, že většinu autorových tezí lze transformovat na veškerý výchovný proces, plně se pochopitelně vztahujících na pastorální činnost. Práce sice vykazuje některé nedostatky, ale na druhé straně je prolnuta hlubokým zájmem o osud dítěte a naznačuje cesty, jak úspěšně řešit výchovné problémy.
 Na základě provedeného stručného rozboru převážně z obecně pedagogického hlediska plně doporučuji práci přijmout k habilitačnímu řízení a k obhajobě. Zároveň doporučuji, aby po úspěšné obhajobě byl ThDr. Antonín Huvar jmenován podle vyhlášky MŠMT č. 447/1990 Sb. docentem pro obor pastorální teologie.
V Brně dne 5. dubna 1993.
 Prof. PhDr. Josef Maňák, CSc.,
 pedagogická fakulta MU v Brně.
 
Přednášky
Habilitační přednáška 22.4.1993 O l o m o u c
 Cyrilometodějská teologická fakulta
Faktory růstu a deprivace naší mládeže v posledních padesáti letech
Vážený pane předsedo, vážení pánové!
 To, že předstupuji teprve nyní s požadavkem uvedené kvalifikace považuji již jen za neodčinitelnou křivdu nejen osobní, nýbrž z pohledu dvou generací, které vyrostly v nesnadné době a největší částí se propadly do antitheismu či konzumismu bez Boha.
 Smýšlení všech bylo až k nepochopení deformováno lživými teoriemi, byla odebrána jakákoliv možnost konfrontace s jinými názory, zvláště u cizích autorů, nebyla dostupná literatura a dány jakékoliv oficielní možnosti působení.
 Jen několik charakterově nenalomených pedagogů zůstalo, aby přežili jako výčitka těm, kdo nízce sloužili. Považuji za nutné zdůraznit na této akademické půdě, že odpovědnost za přítomný tristní stav, zvláště v mládeži, leží mimo nás. Byli jsme jako výchovná instituce mimo řádné působení a z větší části též postaveni mimo zákon. Je to jeden ze základních důvodů, proč není vůdců a za těmi, kdo se o to ve většině případů snaží nebo byli jimi ustanoveni, se krčí stále jen malý počet ustavičně ustrašených následovníků. Proto i zde je potřebí se tázat "kdo do čela, jak má být vedoucí vybaven a jak má vést"?
 Dovolte mi proto na této akademické půdě využít mně nabízené příležitosti k tomu, abych nejdříve promluvil o koncepci předložené habilitační práce. Pokusím se obhájit mnohé názory, které jsou svým pojetím rozdílné od všeobecné normy nebo praktickým využitím nepoužitelné jako všeobecný model.
 Minulá desetiletí nebyla pro mne časem pouhého čekání. Poměry tenkráte žité byly rozdílné od dnešních, proto i způsoby a reakce jsou zcela odlišné.
 Rozdílný způsob života i výchovy se nedá stavět do jednoho výchovného procesu. Vede neomylně k polemice názorové všude tam, kde jsem je objevoval jako běžnou formu v různých moravských prostředích. Celou práci rozděluji do několika od sebe odlišných vývojových skupin. Nedělám si naději na plné pochopení mnou uvedených řešení. Jedna část je vývojově zasazena do poklidné atmosféry domova, školy, různých společenství.
 Jiná část vyrůstala a tříbila se i v blízkosti mučených spolubratří. Mně bylo dopřáno prožívat některé ze silných zážitků až v blízkosti šibenice. Mám proto mnoho jiných názorů i návodů k výchovným zásahům.
 Zdůrazňuji hned na začátku, že nitro každého vychovatele - zvláště kněze - musí být plno podobných silných zážitků.
 Proto jsem se nikdy nepokoušel brát nauku o vychovatelství z pouhého teoretického pohledu nebo jen jako srovnávání a aplikaci názorů různých autorů.
 Vše, co uvádím, je zkušenostně podepřeno v našem moravském prostoru. Podle všech poznaných skutečností zdůrazňuji specificky odlišné projevy podle různosti krajů. Z nich pramení i rozmanitost osobních reakcí.
 Chtěl bych zdůraznit, že považuji nejmladší generaci za nosnou pro všechno, co má člověk prožít v nejhodnotnější podobě.
 Proto i celá metoda směřuje k tomu, jak se člověk jakéhokoliv věku může stát nejen potřebný, ale i žádoucí.
 Zdůrazňuji, že někdy jeho hodnota spočívá v brzdění faktorů deprivace, jindy je to aktivizace všeho, co nabízíme jako hodnotu života. Nedělám si nárok na úplnost. Kraje, ve kterých jsem zkoumal oběžníky, anketami, dotazníky a přímým osobním kontaktem projevy, zvláště dětí, byly následovné: Novojicko, Fulnecko, Karviná, Ostravsko, Valašsko, Rýmařovsko, Opavsko, Olomoucko.
 Pokud jsem reagoval na názory starších, obzvláště v extrémních životních situacích, měl jsem možnost hodnotit své poznatky jako odlišné od běžné praxe.
 Dnešní skutečnost považuji za nepochopitelný paradox. Svou životní cestu považuji již za překročený vrchol. Přesto se neobávám zdůrazňovat nutnost prevence v celém výchovném procesu.
 Neztotožňuji se v žádném případě s tolikerou tendencí mladé generace: "Nevzrušuj se, ono to nějak dopadne", nebo "však to někdo zvládne", "na nás se musí jinak, my jsme už jiní".
 Zdůrazňuji, že zvláště u studující a učňovské mládeže schází osobní aktivita, zahnízdila se nechuť cokoliv riskovat nebo obětovat víc než jiní.
 Proto kladu na první místo ve výchově nutnost zdůrazňování osobní aktivity, snahu být v čele nebo být světlem pro jiné. Přesně to vyjádřil kardinál Trochta na jedné z vycházek v Kartouzích: "Musíme být aspoň malým kahánkem pro ty, kdo ztratili své světlo života. Zapálená otýpka slámy nic neřeší, je třeba jen plamínek, který druzí uvidí".
 Není přehnaný můj požadavek vychovávat pevné, charakterní, odvážné a samostatné chlapce a obdobně formovat i dívky.
 Bude-li mládež na patřičné mravní úrovni, můžeme i my zdůrazňovat jejich skutečnou identitu.
 Je to cesta obětavosti ke společným úkolům.
 Po všech zkušenostech, které jsem mohl nasbírat v různých skupinách chlapců i děvčat tvrdím, že je nutná rozdílná formace hochů i dívek.
 Jsem osobně proti velkým smíšeným společenstvím. (Poslední rozhovor s p. kardinálem Tomáškem se týkal právě tohoto problému. I on zdůrazňoval velmi naléhavě nutnost osobní formace oddělené, a to z pohledu velké sexuální uvolněnosti posledních desetiletí).
 Domnívám se, že v každém věku dítěte je třeba posilovat jeho sebevědomí. "Ty to dokážeš", "ukaž, jak se to má správně dělat", "vezmi to na sebe!"
 Rodiče nebo vychovatel má všechny skutečnosti předžívat. Protože pro dítě je obtížné pohybovat se v prostředí naplněném negacemi a přitom si jich nevšímat nebo je nenásledovat.
 Celý zmíněný výchovný systém stavím na přesné a přísné osobní kázni již od nejútlejšího věku.
 Osvědčila se praxe, kdy si dítě ověřilo, co všechno dovede a co si dokáže odříct.
 Pravdivost této teorie se osvědčila právě v nejtěžších situacích převýchovných ústavů. Každý byl svobodný, kdo znal, kolik hladu, žízně, jaké nepohodlí dovede snést bez toho, že by slabošsky ustupoval převychovatelům.
 Jedná-li se však o výchovu ve skupinách, obávám se moderního demokratismu, který zapomíná dávat směrnice a přistupuje k dítěti s touhou líbit se.
 Nikdy jsem se nemýlil, kdykoliv jsem počátečně formoval děti jakéhokoliv věku občanskými ctnostmi. Podmiňují i duchovní růst přirozeným základem. V tomto úsilí jsem vycházel z následující literatury:
Sv. Matouš - 5. a 25. kap.
Dale Carnegie: Jak získávat přátele a působit na lidi
Baden Powell: Scouting for boys
Gaston Courtouis: L°art détre chef
Silvova metoda: Využití mysli a kontrola stresu
Abbé Bourdon: Jesus Christ parlant au coeur du
 jeune homme
Sv. Augustin: Vyznání
Sv. Terezie: Dějiny duše
Tinamér Toth: Čisté dospívání
Štechová: Světec Don Bosko
Sv. František Sales.: Bohumila
Robert Claude, S.J.,: Adolescent rentre ches toi
Radim Palouš: Čas výchovy
Karl Werner Apel: Dialog mit der jungen Generation
 (1968)
 Úhrnně zdůrazňuji přednost ohleduplnosti, laskavosti a tichého optimismu.
 Ke skutečnosti tzv. problémových dětí je zajímavý názor Dr. Kašpara z Hradce Králové, který uvádí: "Zmenšil se počet uchazečů o tuto léčbu ne z důvodu, že by ji děti nepotřebovaly, nýbrž proto, že rodiče nestačí sledovat vývoj svých dětí pro přílišnou zaměstnanost nebo přetíženost banálními problémy".
 Zajímavé jsou postřehy MUDr. Černé a MUDr. J. Vrabce o přirozeném životě v manželství.
 Podle mého náhledu i zkušeností, chceme-li uvažovat o jakémkoliv vstupu do výchovného procesu dnešních dětí, je nutné se vrátit do doby, kdy vznikaly knihy, na které se odvoláváme (zvláště Dr. Tomášek: Pedagogika, Katechetika, Ty a on, Ty a ona, nebo Tomíško, či Bureš, to znamená před II. světovou válkou).
 Ještě stále žijeme z těchto kořenů. Stáli jsme si s Dr. Tomáškem velmi blízko jednak jako krajané, jednak shodností zájmů. Pro jeho práce jsem začínal s anketami, které se zabývaly výchovnými názory, dotazníky, které jsem dával vyplňovat účastníkům svých kurzů. Válkou nastoupil onen zvrat, který byl pak vyveden až k devastaci duše po tzv. Vítězném únoru. Protože byla zlikvidována celá vychovatelská generace, chci i zde zdůraznit skutečnost, že nemůžeme být viněni touto propastí ve výchově, byli jsme zcela odsunuti a znemožněni ve všem, co výchova žádá, až snad na s nebezpečím spojené akce, kdy jsme chabě mohli suplovat všechno to, co nebylo dovoleno oficielně.
 Není to pohled v žádném případě pesimistický, nýbrž bolestná realita, kterou si potvrzuji neustále i ve všech možných druzích tzv. setkáních, či jak tomu děti říkají při scuku i v táborech, letních osadách apod.
 Všude tam, kde se upadlo do tónu líbivosti či nepochopeného demokratismu, se setkáváme s negativními úkazy když ne rozkladu, tedy stagnace.
 Formace individuelní je nutným požadavkem intenzivního působení. Každý hlučný efekt rychle vyvane.
 Nechválím napodobování vzorů cizích, nyní je módní brát všechno ze Západu. Mravní úpadek v tomto prostoru mluví mnohoznačně. Proti nadužívání západního modelu výchovy hovoří i jeden z posledních výzkumů pro Osservatore Romano.
 Klesá zájem a důvěra k církevní struktuře i k mravnímu kodexu hlásanému církví, např.
 - důvěřuje jenom 34 % starších,
 jenom 21 % mladších ve franc. prostoru
 - v německém celých 65 % občanů nevěří, že církev může dát správnou odpověď na životně důležité otázky. Méně než každý osmý je věřící.
 Je však zajímavé, že hledají-li odbornost nebo ohleduplnost ať v nemocnicích, domovech nebo v soukromých náboženských školách, je to víc než 80 %.
 Prostor francouzský je pro nás též zajímavý. Většina mladých má obavy z budoucnosti. Tvrdí, že je možné všechno, bojí se samoty a nezaměstnanosti. 40 % nesouhlasí s potratem, 28 % souhlasí. Nejvíce si cení rodinného života, šťastní byli jen v dětství.
 Docházíme k závěru, že některé normy jsou platné za všech dob i ve všech prostorech, jiné jsou specifikovány krajem i časem.
 Normy postavené např. hraběnkou Montessori (1870 - jsou neustále platné a více než užitečné. První žena na Vysokém učení. Měla široký záběr vědecký a její závěry jsou všeplatné - přírodověda, medicína, psychiatrie, pedagogika, psychologie).
 Nejdříve se věnovala slabomyslným dětem, pak všem. Princip zdokonalování smyslů ve spojení s růstem duše.
 Vedla k samostatnosti i samostatnému vedení. Vychovateli však dává prvořadou úlohu. Nepřeceňuje přílišný demokratismus. (Mein Handbuch 1922 - Montessorierziehung für Schulkinder 1926).
 Zdůrazňuji, že ani nejlepší jesle nebo školka nenahradí dobře fungující rodinu.
 Úměrně svému poznání a zkušenostem chci až do únavy zdůrazňovat nutnost uskrovnění ve všech osobních požadavcích, zvláště u mládeže, bojovat proti tolik škodlivému pohodlí, které v rozhodujících momentech života odebírá odvahu cokoliv vykonat pro bratry anebo nezištně pro Boha. Vytvořila se skoro již typizovaná společnost mladých lidí, kterým se nebojím dát přívlastek "mládež otomanová". Považuji tento důvod nerozhodnosti za základní překážku naší obojí mládeže, která je posilována ještě tolikráte vůdci postavenými v přítomné době do čela, bez patřičné erudice, bez zkušeností a bez nadprůměrného vztahu k ryzosti života.
 Nikomu, zvláště v poslední generaci, nestačí jen komunální zájem, jen jakési zástupní výchovné úsilí, jak se to často děje i mezi námi tím, že jako výchovní pracovníci nastupují mladí mužové z jednoduchého důvodu, aby se vyhli vojenské službě.
 Podle dobře vyzkoušeného receptu si nesmírně vážím metody jak prodloužit den nebo jak budit sluníčko.
 Pro všechny kategorie zdůrazňuji hbitost v projevu i v akci, vtěsnanou do paroly "musíš být rychlejší a lepší aspoň o čtvrt hodiny, než ostatní".
 Je potřeba vytvořit přirozený optimismus, popř. umět se vnutit do radosti a to ve všech stupních svěřených dětí.
 Jen hrát je málo. Vychovatel jím musí být z přesvědčení, proto shrnuji možné pohnutky i formy do kapitoly o radosti. Vycházím z Písma.
 Radost může vyrůstat jenom tam, kde je řád. "Gratia praesupponit naturam". Proto je nutné ve všech stupních výchovných systémů nejenom zdůrazňovat, ale učit žít v řádu a usilovat podle Teilharda de Chardin - zdokonalovat i ten nejmenší svět, v němž se pohybujeme (Mše nad světem).
 Zaujímám nesmiřitelné stanovisko k alkoholismu ve všech odstínech. A jestliže při anketě pro Řím odezněl těžký odsudek na toto téma, téměř ve všech z 500 dotázaných, zvláště studentů, je nutno alespoň se nad tímto problémem zamyslit (je nutné, aby po církevních slavnostech byla tato příležitost?).
 Stejně trpká je zkušenost nedořešeného vztahu k bývalým činovníkům, kteří prodlužují agonii minulého režimu. Přesto je jasné, že za tuto mravně nízkou úroveň laicizace nesou plnou odpovědnost. (Jako potvrzení správnosti svého stanoviska, které může kdokoliv považovat za přepjaté, dokresluji zkušenosti z nejposlednějších dnů).
 Proto jemně zdůrazňuji "je možná náprava téměř všech negativních projevů, zvláště mladé generace, je možný nový zdravý myšlenkový prostor pro mravní růst pod podmínkou, že i mladá generace se dokáže vyrovnat s nevyrovnanou minulostí i svého osobního života a postaví se jako odhodlaný muž či žena do čela všeho, čím se národ zušlechťuje, bez toho, že by potřebovali nejdříve omlouvat své nedokonalosti. Má-li k tomu co podotknout křesťanství jako systém života, tedy jen ve zdravé podobě plně zodpovědných, statečných mladých hochů i dívek".
 Bude-li vést našeho mladého člověka radost z vykonaného díla, bude všechny provázet i požehnání těch, kdo budou následovat.
 ThDr. Antonín H u v a r

 Přehledná struktura předložené práce
 Všeobecné pojmy pedagogiky, odůvodnění uvedené práce, myšlenkový zlom, II. světová válka.
 Jádro práce: Vůdcovství podle Písma: Nu 10, 31. Ty nám buď vůdcem.
 Definování pojmu kvality: Rozhodnost, kázeň.
 Klid a sebevědomí. Optimismus, dobrota, skromnost, nenápadnost, odvaha, odměňování a trest.
 Umění vybrat spolupracovníky, znalost organizační.
 Stálá radost a důslednost v jednání.
 Rodina. První výchovné prostředí, rodina neúplná, farní rodina, družina, kroužky.
 Dítě v předškolním věku - jeho ovlivňování, základní ctnosti.
 Nadpřirozená láska vychovatele k dětem.
 Radost ve vnějším i vnitřním projevu.
 Nutnost spojení s Bohem. Modlitba.
 Zájmy, osobní působení, základy přirozené morálky.
 Vedení v dospívání, nemoci dospívání, přátelství.
 Účast na svátostech jako základ vnějšího řádu i duchovního života.
 Gravissimum educationis - deklarace o křesťanské výchově.
 ThDr. Antonín H u v a r

 Je obtížné nalézt model dokonalosti, ale je nesnadné přesně stanovit všechny deprivační nebo růstové faktory ve zmíněných padesáti letech.
 V naší pedagogické praxi vstupujeme do vzorce, určeného Kristem, hlásaného Církví a hledáme všechny pracovníky ve výchově, aby ve zladěném toku mohl být formován jak jednotlivý člověk, tak společenství, všichni, kdo jsou ochotni a schopni spolupráce.
 II. světová válka zbavila tehdejší mladou generaci sebevědomí tím, že lákali do spolupráce, nalomila charaktery ustavičným strachem před represemi. Mladý člověk se nechtě naučil sabotovat a to nejenom v továrnách, ale i v soukromém životě. Krátký interval pomyslné svobody po ukončení II. světové války nestačil vyformovat novou odvahu v mladém člověku, takže do r. 1948 se sice dalo projevit nadšení, ale žádný systematický růst. Mladý člověk se ani nenaučil narovnat si řádně páteř a odstartovat optimismem všechno, v čem se mu jevily možnosti práce. I toto působení bylo velmi krátké pro nutný rozmach ve výchově, takže toto období nezastihlo ani jeden úsek, jak si rozdělujeme nutné fáze ve výchově mladého člověka.
 Po tzv. vítězném únoru bylo zase, a to všechno myšlení, vtěsnáváno do modelu marxistického. Proces likvidace byl o to horší, že se soustředil na likvidaci vedoucích vychovatelů. Proto nastupovala tak častá deformace v onom bezhlavém hledání aspoň jakýchsi možností růstu.
 Nastupuje znevažování duchovních úkonů. Ve výchově mládeže se ve velkém počtu zdůrazňuje nezatěžovat mravními imperativy, omlouvat nedůslednosti anebo spíše je vedli, aby tím, že budou důsledně plnit své povinnosti, ztráceli pozitivní vztah ke všemu, co je nadpřirozené. Nastoupila nechuť ke všemu, co vyžadoval cizí podmět.
 Dosud nepoznaná bezmezná závist a s ní cizí prvek šplhounství srážel velké množství našich mladých nadšených lidí až ke skepsi.
 Povrchní vztah ke všemu a ke všem, k němuž dopomohla válka, v přítomnosti byl sražen na kolena hrubou sílou nastoupené materializace života.
 Přestává úcta k člověku, k jednotlivci i ke všemu, co společenství jakéhokoliv druhu zanechává jako světlou stopu a to v době, kdy mřížemi se dalo jen toužit a ne budovat.
 Ti, kdo byli přímo zúčastněni, to byla nenahraditelná škoda a proto pociťuje starší generace bolestněji bezohlednost mladších i nejmladších jako důsledek nastupujícího zápasu mezi generacemi. Ani náš stav není prost těchto neblahých jevů.
 Pokolení nejmladší je vtěsnáno někdy dosti násilně do života vedoucí generace, která tolikráte v přítomné době bez patřičných zkušeností zaujímá vedoucí místo.
 Protože ubylo chuti po osobní askezi, rozmohlo se v nebývalé míře požívání alkoholu, kouření, drog, vzrostla bezohledná mravní nespoutanost a ta tolikráte brzdí i těch málo hochů a dívek, kteří nedokážou vejít do vzorce přísnějšího.
 Ubylo vzorových rodin, ubylo i povolání pracovníků na líše Boží a ztenčuje se neustále zájem o subtilní nadpřirozené hodnoty.
 Posledních 20 let pozorujeme až tragicky rychlý sesuv do bezzájmovosti a útěk od zodpovědnosti a osobní aktivity.
 Jen kde vychovatel dokáže vyplnit volný čas, tedy zaměstnat i v náročných akcích mládež, ať dívky či hochy, je možný ušlechtilý růst a aktivní optimistické hodnocení vykonaného díla.
Promluvy a řeči
 Promluvy a řeči jsou považovány za základ působnosti kněze. Nejinak tomu bylo i v mém případě i když hájím zásadu: "Unselige Manier die Kinder totzusprechen." Někoho uřečnit nebo lidověji užvanit do omrzení. To nesmí platit o duchovních hovorech. Dávám velký důraz na přípravu. Proto velebím profesora Ottu, který velmi pečlivě vážil každou hodinu rétoriky. Nejenom paměť, ale přednes je důležitý.
 Měl jsem možnost si všechny promluvy důkladně připravovat a učil jsem se všechno pečlivě nazpamět. I tehdy, když jsem začínal v duchovní správě nebo když jsem mluvil k synkům jako skaut. Metoda lehčí, nenápadná, žádný velký hlomoz, jenom argumenty a pozor na to, jak reagují posluchači. Proto jsem uspěl při promluvách v kriminálech, protože nebylo proč stát v pozoru jako je tomu někdy v kostele. Mohl bych rozdělit úvahy na několik oddílů. Jednak při nenápadných setkáních s dětmi, k tomu byla příležitost již za Německa, každou neděli, většinou v přírodě, jednak tomu bylo tak při nenápadných kurzících ještě v době studií za války a pak bezprostředně v duchovní správě ve Vizovicích i ve všech lapácích, kde jsem využil každou možnost, kdy se dalo promluvit. Reagoval jsem na posluchače tak, že jsem využíval okamžité pozornosti, a jak nás k tomu vedl kdysi Dr. Habáň, nejdříve, captatio benevolentiae, krátkým úsměvem změřit posluchače a pak beze spěchu je oslovit. Tak tomu muselo být i v lapácích, protože tito posluchači si všeho vážili mnohem víc než je tomu v civilu. Měl jsem napjatou kázeň v zástupu ministrantů ve Vizovicích a měl jsem ji nesrovnatelně ještě větší, když jsem mohl hovořit k vysokým důstojníkům.
 Struktura řeči k hochům byla docela nenápadná, vždy hodně veselá a to i tehdy, když se hovořilo o svátostech nebo o povinnostech stavovských, ministrantských. Když byly na programu tetky a ježibaby, byl tón jiný než když se mluvilo o ministrantech jako o služebnících oltáře. Záleželo všechno na tom, kdo byli posluchači a čeho jsme chtěli dosáhnout. Pravda je, že se muselo všechno zaměřovat nejdříve na vnější kázeň, kterou si každé dítě pomáhá k oblíbenosti doma. Kdo jiný musel být svědkem pokroku v dobrém, ne-li děti ve vztahu k rodičům.
 Z té doby se nezachovalo nic písemného. Všechno se ztratilo při následujících domovních prohlídkách, které vždy znamenaly oproštění od mnoha věcí. Prohlédači brali všechno od kapesního nože až po to, co se napsalo. Je to potěšující, když po mnoha létech si ještě velcí a starci připomínají všechno, co se řeklo s dobrotou v srdci posluchačům. Zde je to více než jenom vzpomínka, je to život, který se zafixoval do dějin duší. Jsem vděčen za bdělost minulosti, protože ona pomáhala překonat obtíže.
 Proto považuji za směrodatné ve svých hovorech několik úseků života, ve kterých jsem měl možnost nebo mne hnala nutnost hovořit a promítat všechno slovem. Zde živé slovo nenahradí magnetofonová páska. Pokud jsem hovořil k ministrantům, buď ve Vizovicích nebo ke skautům po válce v lesních školách, bylo to obyčejně nejvíce o přírodě, květinách, hvězdách a o všem, co jaksi souviselo s přírodou. Můj druhý obor byla přírodověda, v níž jsem měl možnost se ještě zdokonalit po návratu z vězení u rybářů. Je to výhoda, moci navázat na všechno co je nutné i na věci nejbližší. Jde to jen tam, kde hovoříme se synky nebo s dcerkami z volnějšího prostoru než jsou paneláky.
 Co bylo účinné ve Vizovicích a na skautských táborech jsem velmi dobře umístil i na společných sezeních ve věznicích, protože každý i z nejstarších spolumuklů velmi rád chápal sepjatost s přírodou. Proto byly chvíle promluv nebo spíše slovíček tak mile blízké. Druhou kapitolou hovorů byly ty, které jsem mohl pronášet na šachtě na Tmaváku, kde bylo dosti příležitostí k tomu, abych se mohl věnovat hochům, kteří skutečně o to stáli. Zase potvrzení teorie věnovat se těm, kdo sami žádají, kdo se dovedou svobodně rozhodnout pro to, co v tomto okamžiku považují za správnější. Když byla volba mezi poznáním, vědou a možností hovořit o Bohu a o životě podle Jeho zákona, vím bezpečně, že většina se rozhodovala pro Boha a život podle Desatera.
 Na uranu tyto možnosti byly. Proto jsem je využíval velmi vděčně a pokud to jenom bylo možné. Díval jsem se osobně na každého podle jeho specifik. Mnoha hochům bylo možno dát na kusu papíru, ukradenému někde u bachařů i souvisle několik zásad, aby si je mohli lépe osvojit. Podařilo se mi řadu těchto věcí přenést v botách, když mne volali často k poruchám do jámy. To byla jediná příležitost kdy to prošlo. Dávám je v nezměněné podobě, jak jsem je tehdy podával. Kolikráte s vnitřním pohnutím, protože byly okolnosti, kdy se doslova muselo trpět to, co snášeli mladí synci v odloučení od svých, na nichž velmi lpěli. Bylo velmi dobré vědět o jejich památných dnech a všimnout si jich nebo na ně přímo navázat programem, který jsem za čerstva mohl předestřít. Všichni, kdo se dali tímto způsobem vést, si udrželi nadšení i po návratu domů a ještě v druhé generaci si vedou nebo vedli velmi dobře.
 Pro nás byla i tato doba lehčím břemenem. A šťasten mezi nimi ten, kdo dobře bral své povolání, protože byl připraven i na odloučení, strádání, tvrdost i dálku, která se vždy posvěcovala každou vzpomínkou. Nesměli jsme nikdy být bolestíni. Nestačilo však jenom hovořit, synci potřebovali i hmotnou pomoc a nám tím dávali možnost se cvičit ve skromnosti. Obojí bylo potřebné pro obě strany.
Všechny podklady z této éry jsou psány kolibřím písmem, abych šetřil místem i papírem. Proto je dávám v přepisu. Dnes se již myslí i uvažuje jinak, je mnoho věcí změněných i poměry jsou jiné. Tehdy to znamenalo pro nás oba život i radost z toho, co bylo nezbytné. Dnes řadě věcí již ani nerozumíme, protože zatím nastoupila doma televize a nevím, kolik z těch hochů by bylo ochotno ještě odposlouchat tolik hodin výuky ve věcech subtilních. Všechno, co je zajímalo, všechno, co se jevilo jako přítomně nutné, bylo oživováno živým slovem.
 Všechny hovory, které bylo možno pronést přímo, nesou na sobě pečeť snášené bolesti. Není pravda, že jsme byli natolik tvrdí, že jsme ji mohli snadno přenést, že jsme byli necitliví k tomu, so se dělo kolem nás. Kdo měl někoho rád, každý trpěl. Tím se posvěcoval každý okamžik. Kdo chtěl jiného získat, musel se o bolest dělit. V tom byla účinnost, které se nic v civilu nevyrovná.
 Druhou velkou epochou ve slovních kláních byly hovory v době rybářské praxe. Je to zajímavé, že všichni, kdo byli tehdy kontaktováni, ať to bylo doma v příjemném prostředí, kde ještě žila maminka nebo přímo v revíru, v blízkosti nebo přímo ve středu mezi kapry a kachnami, velmi aktivně reagovali na všechno, co se vyslovilo. I prosté podání slovní i podání ruky se vtisklo do duše jako nesmazatelné. Po tomto období, ze kterého vyrostlo tolik přátelství, vznikly i skvělé rodiny, myslím tím takové, které ještě v druhém pokolení jsou chválou zdrženlivosti rodičů. Nenalézám jiného pocitu než vděčnost za všechno, co bylo krásnou přítomností v minulých létech. Doba Fulnecká byla obdobím mnohých silných řečí a oběžníků, kterými jsme se navzájem posilovali v naději na změnu poměrů.
 Jako důkaz neměnnosti názorové ve výchovném procesu autora uvádím oběžníky z r. 1968 - 1969, které bezezměny po dalších 20 letech mohly být stejně programové jako v roce 1968 a 1969. Tyto texty se dostaly v první zmíněné době až do Parlamentu, kde je jedna z komunistických mluvčích zesměšňovala jako bigotní náboženskou propagandu. Byly adresovány skautským oddílům. Tyto oběžníky byly jediným pojítkem ať skautů nebo hochů, kteří šli za vytčenou myšlenkou, která jistě nebyla komunální. Prostředí bylo jiné, poměry byly složitější tím, jak se s námi jednalo. Bylo třeba neustále taktizovat pokud jsme chtěli nějak přežít v duchovní správě.

Ať žije Kristus Král! (Poslední oběžníky z r. 1969)
Drazí bratři a sestry!
 Nemohu pominout tuto velkou dobu bez toho, že bych vás nepozdravil všechny, kdo jste zasvětili svůj život čistému úsilí po dobru ve své vlastní duši i v duši jiných. Je to velká doba v dějinách našeho národa i v našich dějinách osobních. Nikdy nezaznívalo v nás tak úpěnlivé volání po pravdivém bratrství, po porozumění, po tom, abychom jeden v druhém viděli obraz Boží.
 Zmatněly všechny útoky ještě nedávných dnů proti všem, kdo chtěli vidět jasnější obraz víry v Boha a dávali větší důraz na výchovu podle zásad Evangelia než na praxi junáckou. Mýlili se všichni ti, kdo chtěli stavět na nenávisti. Nyní se zase seřazujeme pod velkým společným zákonem - nebýt dravcem jiným. Nedůslednosti minulých let přinesly tuto tíhu. Je třeba ji odstranit a to musí být úsilí nás všech.
 Musí i nám zaznívat volání našich státních a národních představitelů po tom, čelit svým nezlomeným nitrem každé zlobě, násilí a krutosti, proti kovům vzdorovat jemností duše. Tuto myšlenku nechejme přejít nitrem každého z nás jako kvas. Neodplácejme minulé násilí zlobou, postavme se proti němu Boží silou zjemnělého srdce. Nikde a nikdo nesmí dnes vědomou a úmyslnou izolací vypadnout z bratrského kruhu. Ve chvílích, kdy se bortily i poslední naděje v čestné slovo, porozjímejte pozvolna obojí desatero.
 V prvním promluvil Bůh v zahřmívání živlů na hoře Sinaj, ve druhém k nám mluví v tichu naší přírody. Tato doba nás musí osvobodit ode všech lží, kterým se jistě nikdo z našich bratří nepropůjčil. Tvá krev musí proudit čistým tokem, aby mohla zahladit i hříchy minulých dob. Nabídněme svému Nejvyššímu veliteli i bolest nejistoty, utrpení i nemožností jako oběť velkým nadšením planoucích duší. Neobávejme se začínat denně. Začínejme znovu, ale zase o kousek dál od zla a blíže k Pánu. Jestliže nás okolnosti vrhají do samoty, prožijme ji úsilím na sobě. Nehledejme jen své chyby, hledejme dobro a příležitosti, které k němu život nabízí. S ochotou a radostně pomáhejme všude a všem.
 Tvoji svěřenci ať se nejenom účastní, ale jsou strháváni tvou veselostí, ochotou a vynalézavostí v dobrém. Tvá jasná mysl a veselá nálada je skutečným bohatstvím. Uvaž, kolik jsi jí přijal od Nejvyššího.
 Zasmušilý prohrál již dříve, než začal bojovat. Čtěte, studujte, denně si dávejte úkoly pro svůj duchovní život. Musíte si oblíbit přesnost v hlášení se Pánu. Osobní rozmluvu alespoň jednou za den. Veď přísnou kázeň v sebeovládání, ukládej si denní úkoly, tělesná cvičení, otužování, to všechno se zaměřením, abych byl schopen působit více dobra. Musíš mít kontrolu o svém denním růstu. V neděle a svátky spolu s ostatními bratřími nebo sestrami musíš být na mši svaté. Najděte si jednu vhodnou a ta ať je skutečně vaší obětí a službou u Oběti kříže. Po takto naplněném týdnu bude i tvá účast u stolu Páně osobním požadavkem a stálou touhou tvého zjemňujícího se srdce. Budeš pak potřebovat, aby ti Pán dal jinou dobu k tvému růstu než je ta, kterou právě žiješ? Tvé poslání musí být šířit radost, být jiným sluncem, být oporou. Nic nesmíš pociťovat jako tíživé. K tomu je ale potřebí, abyste si byli jisti svým velkým posláním a dětem, které vedete jistě v organizovaných družinách, budete opravdu nepostradelnými, budete jim oporou ve všem.
 Na vás všech závisí zdraví duší i budoucnost těch, kdo povedou národ v duchu vyznavačů Kristových.
 Veďte bez rozdílu všechny k prohlubování víry pravidelnou četbou Písma sv. Pravidelně alespoň několik veršů denně.
 Mnohdy jsme se již tuze dlouho dívali se smutkem do prázdna. Je čas se vzchopit a to s celým nadšením do nového života, do opravdové praxe, která musí mít v této době méně nápadné formy. I naše vlastenectví musí být střízlivější, ale důsledné a hluboké. To, co si zachováme, to může být majetkem těch, kdo půjdou za námi.
 S požehnáním
 Leknín

Ať žije Kristus Král
Milí bratři a sestry!
 Po třetím těžkém otřesu pro naše hnutí vás všechny zase zdraví Leknín, který přežil a chce vám nabídnout alespoň několik slov na cestu za vaším velkým cílem.
 Před 40 lety jsme spolupracovali s vašimi rodiči a dnes se chceme podělit s onou neutuchající radostí, která ze skautingu plyne i s vámi se všemi, jimž je naše hnutí silou i radostí.
 Zůstáváme stále radostně bdělí. Na důkaz toho je potřebí se vracet ke všem našim vzkazům ze 70. let.
 Rady Baden Powela jsou nám východiskem, cílem je Kristus. To největší i ve vás je, že umíte začít.
 My, kdo jsme již znaveni pobytem ve věznicích a při tvrdé práci vám chceme s radostí předat všechny zkušenosti i zbytek sil, abyste vy mohli vesele kráčet se svými svěřenci bez všech chyb, které lemovaly naši vlastní cestu.
 Naše největší šance - život.
 Naše největší krása - naplnění života dobrem.
 I v těchto převratných dnech musíte stát pevně na zásadách, které vám nabízí denní četba z Písma i hlas z přírody, která je stále podnožím Tvůrce. Ať každý, kdo vás kdekoli potká, dostává novou vzpruhu pro svůj život v radosti a učí se houževnatosti v díle, které má naplnit i jeho vlastní život.
 Nepozorujme bahno, které musíme přebrodit. Dívejme se na květy, které vyrůstají nad ním. Budujte na solidních technických i duchovních znalostech jako na základu, zbavujte se veškeré povrchnosti.
 Úsměv i píseň nás musí všechny spojovat.
 Leknín
Ať žije Kristus Král!
Drazí bratři a sestry!
 Pán žehná vaší radostné práci mezi mladistvými srdci, která jsou naplněna touhou po opravdovém, dobrém, krásném životě.
 Vy všichni jste nositeli nové naděje našeho národa, i když berete podíl též na neklidu, kterým je zmítán.
 S vděčným díkem berte šířku krajiny ve dnech, kdykoliv můžete být pod klenbou oblohy. Avšak i pod ní hledejte aspoň chvilinku samoty, kde si můžete vyměnit svoji duši s Tvůrcem. Tichost a vzdálenost od okolního ruchu očisťuje, v ní se učíme teprve hodnotit opravdově svůj den i celý svůj život, i své poslání. V přírodě si teprve uvědomíš nutnost zůstat nezkažen v blízkosti všemu velkému, ať se jedná o neživou přírodu anebo lidi. Hledej často blízkost s Bohem a budeš se moci pohybovat čistě i v blízkosti všech hochů a dívek ve tvé skautské rodině.
 Většina z vás je svým postavením nebo zaměstnáním vtěsnána na jedno místo. Proto se vracejte jak jen možno pod přímé paprsky slunce na svěží zeleň, do oné přírody plné nadějí. Vrátíte se k opravdové důsledné praxi svého života, kde nikdo z vás nepozná to vzpurné nechci sloužit. Jedině tam se u všech objeví zase radostný vztah k lidem i k věcem, překonáme všechnu malátnost v práci i v zábavě, poznáme, co to znamená žít ze skutečné křesťanské naděje i radosti. Kde tato zůstává, tam je všechno možné kromě hříchu. Tato naděje se nám stane pramenem činorodé síly, kterou musíme nutně žít i v celém národě, aby on mohl obnovit v sobě všechny kladné síly. Denně již ve svém ranním rozhovoru s Bohem vlož pevnou vůli minout všechno, co by nás zbavovalo ryzosti a lásky k vytčenému dennímu cíli. Nikdo z nás nemá právo být zachmuřen nebo mít na sobě masku průměrnosti a být nepřístupný k těm, kdo chtějí čerpat z tvých zkušeností.
 Možná, že tvoji svěřenci, ať synci nebo dcerky, potřebují zrovna teď překonat smutek vlastního nitra. Ty to musíš být, kdo svým humorným postojem tyto těžkosti pomůže překonat.
 Všechno, co bude procházet tvýma rukama musí nést na sobě otisky tvého vlastního srdce, musí být svědectvím tvé dobroty, kterou budeš kolem sebe až nebezpečně šířit do světa. Potom tě nikdo nepřipraví o vyrovnanost, protože svou naději jsi postavil na Nejvyšším náčelníkovi. Co by tě mohlo zbavit jistoty, sebevědomí, když všechno, i to nejmenší co konáš, je dílem velkého Boha. Pod jednou podmínkou: že si budeš hledět udržet čisté srdce a naději v život i ve své dílo.
 Pamatuj, že ze všeho, co Bůh učinil velkého ve světě, ty jsi tím nejcennějším.
 Pán vás chraň na všech stezkách
 Leknín

 Do Fulneku jsem přišel po 19 letech a to ještě k mladšímu spolužákovi, který byl těžce zapřažen do státní káry. Tam jsem viděl nemožnost vedení diecése pokud se to dá tak nazvat, když tajemník byl tím prvním i posledním na světě. Běda těm z našich, kdo se dali do jejich služeb nebo kdo aspoň nedovedli se obrnit proti nim, byli služebníčky posledními, protože i soudruzi těmito pohrdali. Byla to požehnaná doba, kdy jsem se mohl připravit na každou promluvu i na každé setkání s věřícími. Zase se daly uplatnit metody kasařského cvičení paměti. Všechno důkladně a všechno do důsledku. Užitek se sklízí pak celá příští desetiletí.
 Velmi rád jsem vyhovoval pozvání na kázání při nejrůznějších příležitostech. Styl je stále podobný, je ostrý, nevtíravý a hlasitější, než to většina provozuje. Pokusil jsem se dávat tvář skutečna všem světcům i vzorům křesťanského života. Je mně ze srdce protivné ono sladké neskutečné povídání o těch, kdo jistě nebyli ničím více, než v určitém směru dokonalejší než mnoho jiných z nás. Není ovšem třeba hned každého dávat na oltář. Potvrdilo se to i při sbírání informací na Stojana, nebo Šuránka. Má-li být někdo na oltáři, nesmí se po věřících požadovat, aby nejdříve shovívavě přikrývali jeho chyby.
 Těchto promluv a rozjímání je velká forota. Zde není místo na mnohé. Stejně jako na to, aby se všechno reprodukovalo, co je zachyceno na magnetofonových páscích. Mluvil jsem velmi rád oficielně a ještě raději bezprostředně hochům nebo dcerkám ve volné přírodě nebo vesele při ohníčku. Nedávat při tom srdce by znamenalo mluvit neživotně. Mladý vždy pozná, kolik lásky je rezervováno pro něho a kolik je jenom frajeřina, kterou se přikrývá svět negací. Pokud to jenom bylo možné, mluvil jsem vždy o kladných záležitostech, negace jenom tenkráte, když bylo nutno podávat protiklady.
 Při tom jsem nikdy neupadal do pocitu, že se musím rád poslouchat. Vždy však sleduji pozorně posluchače a jejich spolupráci s řečníkem, pokud se nekoresponduje se slovem, je všechno navíc a neúčinné.
 Programem zůstává neustále: "Každé setkání proložit nějakým slovem, které dovede povzbudit, potěšit nebo aspoň přikrýt cizí chyby. Je to úměrné. Kolik dovedu ochránit člověka cizího i od tvrdého úsudku, o tolik pokročím k dokonalosti. Osvědčila se ona bdělost, která kontroluje tyto projevy. Rozhodnost i dobrota srdce v jednom. Hájím zásadu, že je nutné být pohotově a úsměvně dávat najevo naprostou rozhodnost ve všem, co prospívá nitru. Nikdy se nesmí kazatel přidávat na módní stranu. Nejvíce pravdy je vždy v dobrotě srdce. Síla působení je v živém slovu. Rovný pohled je více než celý odezíraný film. Není však možné postavit se před děti a předčítat jim cizí výtvory. "On se na nic svého nezmůže"?
 Dále uvádím několik přednášek, které jsem měl při různých příležitostech.

 Řeč ThDr. Antonína Huvara při odhalování
 pomníku p.generálu Píkovi
 Vážení příbuzní zvěčnělého
pana generála, přítomní bratři  a sestry!
 Jsem Vám vděčen za příležitost, kterou jste mi nabídli při této vzpomínkové slavnosti na našeho pana generála.
 Že se odvažuji promluvit je zdůvodněno tím, že jsem opravdu poslední mukl, který měl možnost být s ním před tou hrůznou, a pro náš národ hanebnou událostí, jeho potupnou popravou.
 Dával jsem mu na jeho světnici poslední jídlo k večeři a tvrdím neustále, že je nutné zvláště nám, kdo jsme jako poslední z těchto let přežili, svědčit o událostech, které nejdříve udivovaly a pak bezohledně drtily celý národ, o událostech, které se již tak málo připomínají zvláště našim mladým.
 Byly to dny hrůzy, které zmatněly dobou a lživou propagandou, takže neoslovují svou naléhavostí ty, kdo nebyli přímo zúčastněni.
 Bylo to příliš mnoho obětí! Bezbřehá sprostota zašlapala tisíce životů a co je i dnes neodpustitelné, není vidět vážné vůle po nápravě. Běda národu, který si nejdříve udělá mučedníky a pak jim staví náhrobky a mění stuhy na věncích!
 Tato éra  n e m ě l a  být!
 Byli jsme s panem generálem téměř 5 měsíců v nejužším styku, na stejném oddělení D I - Na Borech.
 Byl jsem nejmladší ze třiceti, kteří obývali toto oddělení, přísně izolované, mně byla přesně polovina let jako jemu.
 Mám v ruce vzácnou relikvii - tento Nový zákon - tedy Bibli, kterou měl i  O n  ve svých dlaních!
 Tak, jak nic v minulém režimu nemělo logiku, tak ani nikdo nemůže nalézt logiku v tom, že s nejvyššími důstojníky mohl být i mladý kněz. Pokud to jenom šlo a zůstávali jsme na stejné cimře, míval jsem několik slov na povzbuzení pro ně pro všechny, tak prostých, jak prostě jsme byli zvyklí hovořit k hochům a když jsem je jednou oslovil "synci", on se usmál a říká: "jako bych slyšel maminku, když jsem šel do I. světové války, když mi připomínala, abych nezapomněl na modlitbu a dala mi obrázek Panny Marie", který s úctou vyňal ze své Bible, ukázal a zase uložil. - Obdivoval jsem jeho hlubokou víru i důvěru v čestnost.
 Z jeho jednání vycházela síla, byl realistický víc než všichni jiní. Nepotřeboval těšit, počítal se skutečností, a to pro něho byla: smrt!
 Mají-li mít, kdo jdou za námi, dějiny nezkreslené, je nutno nevynechat nic z toho, co dokresluje podobu tak pravdivou, jak je to jen možné. Nic nevynechat ani nyní, i když cítíme, kolik je těch, kdo nelibě nesou detaily, které nekonvenují smýšlení pokroucenému minulými léty.
 Byl ušlechtilý celou vahou své osobnosti.
 Proto nemohl přežít mezi vlky.
 Pro svou osobní velikost neměl místa mezi ničemy, kteří uchvátili i nejvyšší úřady ve státě.
 Zaznívá mi jeho: "proč musím přijímat smrt od národa, kterému jsem věnoval i klid vlastní rodiny? Proč, proč?"
 Je to několik z posledních vět, které jsme mohli spolu vyměnit. Odpověď zůstává pro nás, ba pro celý národ - dějiny na ni čekají. Národ může žít jen z čistých obětí.
 I nám se nutně vtírá ono proč, protože i přítomná historie je zkreslována. Nebudeme-li dosti silní na to, abychom unesli pravdu, budeme jen pokračovat v období zločinného pustošení duší. Proto nic neznamená nespočítaný dav, který uvodil v Praze období krutosti, krve a smrti! Život člověka jeho formátu nás naplňuje hrdostí a vede ke slibu, že nic neodložíme z toho, co je odkazem našeho pana generála i všech, kdo stejně jako on, položili život za spravedlivou budoucnost.
 Poslední dny svého života byl pan generál zcela izolován na své velké cimře. Sám, neustále pozorován, filcován a pod mrzkým pohledem zvrhlých bachařů, kteří jej nutili, aby i ty nejintimnější záležitosti denní potřeby byly vykonávány před jejich chlípným pohledem.
 Kdo pochopí tuto degradaci osobnosti, kdo dovede přijmout tuto skutečnost jako nutnost?
 Dají se tyto zločiny odpustit? Je možné je zapomenout? Shladit se světa? Je potřebí o tom všem hovořit dětem, studentům všech stupňů, aby více vynikla krása obětovaných životů. Ptáme se: "Je vůbec chuť zvláště u našich učitelů, slyšet o těchto věcech? Je síla hodnotit je podle pravdy?"
 Kolik i z našich mluvčích je ještě nebo zase ponořeno do vidiny ráje na zemi!
 Chceme se zase vrátit o padesát let zpět?
 I na tomto prostém místě, které se nedá srovnávat s oslavami v Plzni či v Praze, volám Vás, bratři, kdo jste přežili týrání, mučení, mlácení pendreky a býkovci, kdo jste vyšli ze všech korekcí a šachet plných hniloby minulého komunismu, vás všechny, kdo jste přežili po těch, kdo tam zůstali, volám a zapřísahám: "Nezapomínejte, že za námi jdou ti, kdo nesmí zakusit tyto omyly jako skutečnost svého života, že nesmějí s neúctou hledět na umučené syny národa, že na jejich i neznámých hrobech musí vyrůst národ, který dovede rozeznávat hodnoty od padělků, kdo již nikdy nezatouží život pustošit krutostmi proti sobě i národu.
 Proto bych chtěl ještě znovu připomenout Vám všem bratřím z konfederace, že se nesmíte smířit se skutečností, že jste rušiteli klidu, který zažívali spolupracovníci s minulým systémem a nyní dále pokračují ve stejně honosných postaveních. Vadíme všem, jimž chceme připomenout nutnost pokání za všechno to pochybené, minulé!
 Nepřikrývejme nic tím ničemným sametem nových podvodů a lží!
 Náš pan generál, jak jsme jej všichni mohli volat "Helio" - jeho křestním jménem, je pro nás novým mezníkem, hraničním kamenem, který nám pomůže žít ve vlasti, kde nemá místo nenávist a zlo!
 Pro nás to nesmí být frází, že krev mučedníků je pramenem nového života.
 Kolik je to pohledů do jeho života, kolik je to hodnocení jeho jako diplomata, vojáka, politika a člověka. Jen to nejjemnější z jeho niterného zápasu můžeme vyjevovat my, kdo jsme mohli s ním lámat chléb ponížení a těšit se radostnějším pohledem na budoucnost.
 Ať nikdo z těch, kdo chce mít vhled do jeho jasné postavy, nevynechává ty minuty, ve kterých byl on s námi společně soustředně, na kolenou, v bázni Boží soustředěn na ten  d r u h ý   b ř e h  života! Netrpme mezery v dějinách, říkejme celou pravdu, protože jedině plná pravda nás osvobodí!
 21. června 1949 byl bídně utracen oběšením, pod naším oknem, oddělení D I, na smetišti, krátce před šestou hodinou ranní...
 Smrt každého je neštěstí, jenom násilná smrt, k níž národ mlčel, ba hůře souhlasil s ní - to je zločin, který musí národ ještě ve své existenci odpykávat.
 Nebezpečí návratu není ještě mimo nás. Buďme těmi, kdo si nejen váží hodnot těmito velikány zanechaných, ale žijí důstojně jejich vůli.
 Vzdávám čest a  d í k y  za život obětovaný za jednotu národa!
Názor pisatele na začátek  kněžské dráhy
Novokněžské promluvy:
Milý spolubratře, bratři a sestry,
 je to milost pro nás pro všechny, že můžeme v této složité době, kdy se mění všechny struktury společenské být spolu přítomni při první mši svaté v tomto Božím společenství.
 I když považujeme dnešní den za velký, významný, posvátný, musí být jen výrazem normálního životního rytmu vaší věřící farnosti. Vysvěcení kněze a první mše svatá - v dnešních dnech stále řidší tak, že nestačí nahradit odcházející spolubratry, je přece ne zcela neobyčejná událost. Dávají Vaší farnosti tvářnost nového života a vděčné radosti. Ani nevíte, jak velká je vznešenost v této prostotě vašeho mladého novokněze. Ještě sice pro církev nic nemohl vykonat, ale vstupuje do její brázdy. Má církev právo slavit dříve než se vykoná svěřené dílo? Každý z nás ví, že tento den, plný slávy rychle mine. Mladý kněz bude v praxi pomocníkem, kaplanem, který kdesi v diecézi bude plnit své povinnosti. Kdyby to byl jen důvod osobní, který nás přivedl do vaší svatyně, nebo snad zvídavost, bylo by to velmi málo. Všichni, jak tu jsme, tvoříme jednotu, jednotu v Kristu, nyní spojeni s Pánem i Vaším novoknězem, protože on, jako každý kněz, byl vybrán z množství, aby za všechny s Kristem a v Něm přinášel Jeho Oběť.
 Vystoupil z řady věřících, osobně odpověděl: zde jsem, když poznal, že jej Pán volá.
 Každý kněz má Krista připomínat, "žít Jeho život". I po 2.000 letech zpřítomňovat, přivolávat jej pro bratry a sestry, i v naší současnosti vést po cestě Božího zákona.
 Úkon, ke kterému jsme se shromáždili je týž, který se děje v každém kostele i kapli - kněz volá Krista do našeho středu, Krista trpícího, posmívaného, ukřižovaného, ale zmrtvýchvstalého. Je zde i dnes pro všechny i pro ty, kdo jej odmítají, kdo se odloučili. A na tomto díle může nyní spolupracovat i váš novokněz.
 Tak málo, jako málo může sestárnout a zvetšit Kristus, tak málo se může opotřebovat jeho nauka.
 Zůstává platná zásada: Kdo vás slyší, mne slyší, kdo vámi pohrdá pohrdá tím, kdo mne poslal.
 I když jsme zvyklí na novoty, Kristovo poselství zůstává stále stejně aktuální, žádoucí, nutné, nemá-li naše společnost upadnout do smutku a odloučení od Boha ze stavu hříchů.
 Kristus to byl, kdo ustanovil kněze, aby učil, vedl po cestách Božího zákona, aby léčil churavá srdce a dodával zmužilosti ochablým duším. Takového jej chce mít Kristus, takového kněze potřebuje i přítomná doba, takovým knězem máš zůstat i ty bratře.
 Zvykli jsme si, že o povolání není potřeba bojovat, usilovat, domnívali jsme se, že je to zaměstnání s určitými zvláštnostmi. Každá farnost jaksi samozřejmě zatím dostávala kněze, ale nyní vy všichni sledujete, jak se zmenšila tato naděje. Pokud nebude v našich rodinách onen duch Kristův, který pomůže dospět dítěti v člověka Božího - podaří se ona plánovaná likvidace ovčince Kristova.
 Nebude těch, kdo by měl odvahu postavit se s evangeliem Kristovým před lid, kdo by byl ochoten i přes odium, kterým je zvláště kněz víry provázen - marně by se vzpínaly ruce starců po rozhřešení, mladých, aby jim kněz požehnal do života, zbytečně budou upínány oči k vyhaslým oltářům, protože nebude, kdo by v poslání Kristově proměnil chléb a víno v tělo a krev. Petr se svou silnou vírou a Jan se svou niternou láskou musejí žít v každém knězi. Jeho bohatstvím musí být kalich naplněný Kristovou krví. Modlitebný vztah k Nejvyššímu. Rukama kněze plyne onen tok k odpuštění hříchů, protože nic nebylo schopno smířit Boha s člověkem, leč tento kalich, který dovede být těžký svou podstatou, těžký v slabých rukou, těžký velkou povinností zůstat bez rodiny. Proto je důležité mít rád Krista, milovat církev. Ne církev minulých věků, přežitků, jak se často z úst nepřátel ozývá, nýbrž přítomnou církev dneška, dnešního pracujícího člověka, dnešních rodin, dnešního mladého člověka kritického ke všemu, co starší generace vykonaly nebo jakým způsobem žijí. Že je to samozřejmé? Zde je nutno odložit všechen personalismus, je třeba patřit celé církvi i v době, kdy všichni jásají, ale též v časech, kdy je Kristus posmívaný a s ním každý, kdo zůstává věrný Kristu na kříži. Tuto dráhu sis vyvolil i ty spolubratře. Uchop chléb, který tvým spolupřičiněním bude Tělem Kristovým, obejmi kalich, ve kterém bude zářit Krev Kristova, věř a pamatuj, že vždy, kdykoliv budeš mít ve vážnosti toto tajemství, zvládneš i sebe a pak můžeš opakovat se svatým Pavlem: "buďte mými následovníky, jako já jsem Kristův". Následuj Jana až do hodiny třetí, kdy Kristus na kříži umírá, abys mohl ve svém kněžském životě žít radostí každý den, radost zmrtvýchvstání Krista. Protože kněze radostí potřebuje rodina, aby mohla žít i napodobovat lásku k Bohu, potřebuje ji každý upracovaný dělník, aby viděl v zápalu i v optimismu dělníka Krista, musíš i ty přicházet ke každému mladému člověku, aby neupadl do skepse v době pronásledování. Musíš být i těm, kdo odcházejí obtíženi léty z života, onou měkkou náručí, aby byli naplněni vděčností k Pánu za celý život. Živým buď zprostředkovatelem živoucího Krista, všem buď srdcem i duší, aby byl člověk v tobě osvobozen od strachu i nevěry. Tvé poslání hlasatele evangelia musí být programem, podle kterého se dá žít, musí být cestou, kterou možno putovat, musí být domem, ve kterém jsou všichni bezpečni. Je to cesta s Kristem podle tvého osobního rozhodnutí Krista ve všem a všude následovat. Začínáš v době, kdy zdánlivě nerovným bojem je vyřazován tolikerý spolubratr, kdy ubývá víry i umírá láska mezi lidmi. Jistě si uvědomuješ, jak velká musí být tvá víra, jak mohutná houževnatost i láska, abys zaplnil vzniklé mezery a živil v sobě i v jiných naději: "my však Pane jdeme ve tvém jménu". Nechť dobrý Pán, jemuž se zavázal sloužit, udrží v tobě prvotní horlivost i lásku, by ti, kterým budeš hlásat Krista, jej viděli v celém tvém kněžském životě.

Milý spolubratře, bratři a sestry!
 Velká milost Boží, že můžeme společně nejen uvažovat, nýbrž opravdově prožívat Kristovu oběť. Snad již ani nedovedeme pod tíhou únavy pochopit náplň i smysl dnešní slavnosti. Člověk i člověk - kněz ustupuje do pozadí, protože toto velké tajemství se týká Krista ve svátosti i v člověku i v církvi. K hodnotě i k hutné kráse této svátosti nedovedeme my nic přidat a přece toužíme odčerpat pro sebe všechno, co je možné, aby i přítomný okamžik byl pro nás požehnáním.
 Dějiny jednoho lidského čekání jsou dnes uzavřeny prostým pokorným vyznáním, zde jsem. Jak je to složité pro nás pochopit a pak se rozjásat nad tou skutečností, že jeden z našich bratří obdržel moc podávat svátostné dary jiným. Je to další ohnívko na řetězu, který začíná u Krista a jde dvěma tisíciletími, abychom se i my mohli zachytit jako záchranného pásu. Tys bratře vykročil až k oltáři, ke Kristu, abys zdůraznil zvláště všem mladým, že je nutné spolupracovat na udržení hodnot Božích pro každého jednotlivce i celou společnost. Přes všechen hluk a nervozitu, bezbožectví jeden z bratří nepřeslechl ono jemné volání Ježíšovo po spáse duší. Zaslechl a vnímal svou spoluprací s ním, aby touha Spasitelova po lidských spolupracovních zase ožila jeho následováním. Kněz se musí pozastavit jen krátce u rodinného prahu, aby přijal požehnání rodičů, aby se v lásce rozloučil s těmi, kdo patří k jeho rodině a pak už to musí být jen Kristus, jeho nauka, jeho oběť, kterou svou osobní dobrotou rozmělněnou jako denní chléb musí, zvláště v této době, svěřovat jiným. Každý kněz se musí dnes zvlášť bez smlouvání hlásit ke Kristu hloubkou srdce, optimismem mládí, zvláště dnes se musí držet v blízkosti svatostánku. Je to oběť anebo spíše útěk od toho, co znamená v životě méně? Je to hledání velikosti nebo míjení toho, co znesvěcuje Božího tvora? Jestliže někdo zapálí šňůru k obrovské explozi, ale ještě čeká na výbuch, který se s jistotou blíží, pak jistě neřekne, že je to událost minulosti. Je to začátek události, která teprve začíná, ale blíží se ke svému vrcholu. Je to skutečnost tak přítomná, že nese sebou všechno budoucí. Minulé i budoucí spojuje v sobě. To je nutné si uvědomit, když uvažujeme o dnešní velké události. Jásot zmrtvýchvstání, který ožívá sesláním Ducha sv. ohlašuje začátek, který rozhoduje o celé budoucnosti. Sláva Hospodinova je rozlita po všech končinách země. Seslání je přeměna země. Kam míří tento pohyb ducha? Prázdnota i zloba míjejí ve světle i teple Ducha svatého, proto začíná sesláním budoucnost přetvořeného světa. Proto se Slovo stalo Tělem, proto Duch bere na sebe viditelnou podobu, aby si člověk uvědomil, že konečné události berou u Něho svůj počátek, který znamená i cíl - člověk v Bohu. Kristus na kříži, Kristus vyšlý zmrtvýchvstalý z hrobu, Kristus sesílá Ducha svatého. Jeho odpověď je odpovědí do prázdnoty času, znamená to plnost vykoupení. Proto i naší odpovědí musí být život v radosti ve všech podobách. Proto i dnes zvláště proniká toto radostné poselství knězem do celého světa. Druhý Kristus, to je naše přítomné náboženství a my nedokážeme žít bez vyslovení tohoto velkého tajemství Ducha, ticha a dobroty. To je Boží poselství synům a dcerám této země. Proto musejí být i poslové, kteří dovedou tuto radost sami žít a vyzpívat ji pro jiné. Proto ustanovil Kristus služebníky, aby tento hlas neoněměl.
 Do dne, kdy je tolik věcí velkých, hlavním tónem musí zůstat Boží přízeň. Je to troufalé trousit lidská slova do zástupu, který se stal svědkem Boží moci v člověku. Chci být jen ozvěnou všeho, co naplňuje Vaše duše. My vlastně všichni se stáváme svědky proměny a jsme si vědomi, že vnější obraz zůstává nezměněn tak jak na oltářích i v dlaních zůstává dál podoba i chuť chleba a vína a přece už mocí slov našeho novokněze přebývá s námi Kristus. Jak málo se mění i náš obal, tak úpěnlivé zůstane neustále naše volání po vzorech duchovního života, po uskutečnění Kristova přání - ty mne však následuj. Nastupuješ stejnou cestu jako tolik bratří před tebou, nebo snad tvá bude jistější proto, že vidíš, kolik jich zklamalo jako oklamali Krista svým vyznáním a sliby nebo pod tihou pohrůžek a odložili jeho zákon a s ním i praxi života podle jeho vůle. Do dnešní doby musíš vstoupit jako kněz sebevědomý, ale skromný, jako vůdce, který si ví rady. Jako lékař, který si neprotiví nemocného, jako učitel, který zná ale též miluje všechny děti. Dnes spolu oslavujeme co je skutečné ve všech i nejprostších kostelích a kaplích. Přijal jsi požehnání, abys je mohl a musel dávat dál. Dávej požehnání od oltáře i v každém okamžiku, aby každá chvíle tvého života byla tklivě krásným voláním po následování Krista.
Projev na Sv. Hostýně v září 1993.
Přítomní bratři, sestry a spolubratři!
 Chci vás pozdravit naším pozdravem, jak jsme byli zvyklí se zdravit v místech podzemních:"Z d a ř B ů h !"
 Chceme využít tuto příležitost jako milost nám Pánem darovanou. Moci vás pozdravit na tak posvátném místě, jako je svatý Hostýn, je darem, za který nebudeme moci dosti poděkovat a naše setkání je diktováno potřebou poděkovat především za ochranu, pomoc a záchranu života.
 Že vystupujeme zrovna v této sestavě je dáno tím, že Otec Karel je jediným úřadujícím biskupem, který těmito katakombami prošel a já jsem byl v roce l948 nejmladší ze zatčených kněží.
 Dnešní slavnost je málo obvyklá složením návštěvníků, stejně jako bude neobvykle tvrdá dnešní úvaha svým obsahem. Nechceme se jenom ohlížet zpět, nechceme jenom počítat prořídlý zástup těch, kdo ještě přežili. Jsme již jenom jako zbyteček, jak to říkají verše Starého Zákona: Jenom šear jaššub - jen ti poslední se vrátili!
 Pozdravuji především vás bratři a sestry, kdo jste začínali již v roce l948 - 49 ve všech možných věznicích, šatlavách, mučírnách a šachtách, kdo jste jako první byli smeteni onou vichřicí řvoucí lůzy po "Vítězném únoru". S nemenším pohnutím zdravím i všechny vás, pozůstalé, po těch, kdo s námi začínali, ale již nejsou mezi námi.
 My jsme již jenom poslední svědkové všech krutostí, kterými minulý nemravný režim začínal svou neblahou historii, byli jsme těmi, kdo první odzírali pravdu dokazovanou kopanci, bitím, týráním hladem, samotkami a ponižováním, všemi uměle vymyšlenými způsoby.
 Proto je nutné, abychom se ještě poohlédli po všech, kdo přežili neblahé kostomlaty, je žádoucí, abychom si podali mozolnaté ruce a nedovolili pokračování nezapomenutých zvěrstev. Dnes žádáme, aby zaťaté pěsti se změnily v ruce sepjaté.
 Prosím vás všechny, abychom vzpomněli v tiché modlitbě všech, kdo se nedočkali. Díky vám, kdo jste zůstali spojeni s námi. (Vždycky se nějaká cestička našla).
 Zároveň bych chtěl co nejúpřimněji poděkovat všem, kdo nás navštěvovali, kdo jste se nestyděli ani po našem návratu domů. Bůh žehnej vám všem, kdo jste pochopili, že vězeň je též člověk. To nejtěžší po návratu bylo: mít zavřené dvéře tam, kde jsme hledali spolubratra nebo svého představeného. Kolik z nich mělo zavřena ústa, když jsme zdravili, nepřístupné budovy, když jsme se domnívali, že můžeme vstoupit, odmítavé stanovisko, když jsme žádali o svátosti.
 Rána býkovcem nerudných bachařů nebyla ničím ve srovnání s jednáním bratří, kteří odmítali živého navrátilce. Odčinil již někdo tuto tíhu? Nedá se couvnout ani při dnešní příležitosti i když tato otevřená pravda je krutá a musí pálit jednotlivce i celý národ. Jsou to křivdy, které zmařily tolik možností všech, kdo se dostali do onoho rudého šrotovníku. Sevřely i drtily národ jako celek a zničily tisíce vlastenců i jejich rodin.
 Naše shromáždění je souručenství věřícího lidu, který trpěl, ale nesl statečně toto ponížení, který se nehrbil, ale s hrdostí vyznavačů byl hříčkou v rukou shluku zločinců, který ovládl celý východní prostor.
 Tam, kde zněla internacionála, tam se ozýval nářek, rány, kletby a zvony smrti. Vy všichni jste byli účastni a celá desetiletí bezmocní.
 My jsme však spojovali svá utrpení s bolestmi Pána, v úmyslech celé Církve. Cítili jsme, že by bylo velmi málo jen uvažovat o bolestech a utrpení Pána, jen nabízet bolesti cizí. Tisíce vás s Ním byly bičovány, s trnovou korunou, poličkovány a přibiti na kříž českých dějin.
 Jsme poslední svědkové těch, jimž zraky vyhasly v naší přítomnosti. Kolik párů očí by ještě rádo pohlédlo na kříž, objalo své a podávalo dostiučinění za sebe i za národ!
 Nepohrdejte těmi výkřiky, které jsou zpřítomněním přestálých hrůz! Mnoho toho bylo řečeno o minulých dějinách, o obětech, snadno se mluví akademicky i o likvidaci protivníků, cítíme chytráctví těch, kdo v hodinu sedmnáctou nastupovali, aby si první vybírali výhody i posty, aby mnohými řečmi zakrývali cizí slzy.
 Počítáme se skutečností, že ti, kdo nebyli vtaženi do onoho rudého soukolí nepochopí nic z té tíhy, která snad vyzní již jen jako nevyrovnaná vzpomínka. Proto chci oslovovat především vás, kdo jste si museli ošetřovat vlastní rány, vás, kdo cítíte vděčnost za pouhý dar života, vás, kdo jste stejně ochotni smiřovat ty hrozné hříchy proti životu, které budou ještě dlouho hanebně rdousit náš lid.
 Již rokem 1948 začala pro mnohé z nás cesta převýchovy. Pro nás to však znamenalo cestu sebevýchovy, o niž jsme si sami jistě neříkali. Pro ty, kdo věřili v řízení Boží to byla nejvyšší možná evropská univerzita, kde byla shromážděna elita učitelů, kněží, důstojníků, kde byli praví dělníci, kteří chyběli tam, kde se mělo budovat, ať to bylo na Moravě, ve Slezsku či v Čechách.
 Tisíce z vás mohlo rozjímat přijatou teorii života v nejtěžších okolnostech. Nová pedagogická praxe. Nebylo sprostoty, kterou bychom nemuseli zakusit, nebylo rány, která by nás milosrdně minula. Jsme přesvědčeni, že je mnoho lidí kolem nás a mohou to být i naši nejbližší, kteří nás neradi slyší, je to oživené zlé svědomí. Jenže ten, kdo nemusel chladit vlastní rány onucí namočenou ve džbánku, jediném náčiní, které jsme měli na cele, nepochopí onu blízkost rudého pekla. Zatím tolika lidem již vybledla krev, prolitá ve všech kriminálech, utrpení zvětralo, zlehčilo se všechno, co bylo jen bojem o pouhé přežití.
 Jestliže máme dát odpověď na otázku, proč jsme bojovali proti minulému režimu, pro to riziko, tu sáhněme po textech, které ukazují nutnost boje proti všemu, co ukazuje na zlo. Bylo třeba zmařit tolik životů? Přece i v dobách pronásledování zašlo tolik schopných i mladých lidí! Bylo to třeba? Museli být učedníci tak tvrdohlaví? Museli dávat na odiv svou víru? Jak by to vyhlíželo, kdyby apoštolové stolovali s Neronem a Diokleciánem a kolik i našich představených to dokázalo.
 Neutíkejme před pravdou, každého dohoní! Nikdo z nich neměl ještě odvahu odstranit ono bahno, které se nakupilo neslýchanými zločiny.
 Nikdo nemůže omýt krev generála Píky, Toufara, Basovníka, Gojdiče, ale nikdo ani necítí nutnost omluvy za všechnu kolaboraci, za zradu.
 K opravdovému pochopení části bolestné cesty bychom museli projít množstvím převýchovných center. Kolik jich bylo jen v Čechách! Kdo musel vydávat svědectví na Pankráci, v Bartolomějské, v Ruzyni, na Borech, v Litoměřicích, Kartouzích, Příbrami, Mladé Boleslavi, Jáchymově na Tmavém dole, na Mírově, v Brně, v Uherském Hradišti, v Ostravě, Opavě, Ilavě, Leopoldově, kde byli v lágrech a na všech nemožných šachtách. Kdo z vás vynášel někoho ze spolubratří neživého - nerad se pustí touto cestou vzpomínek. Na kolika místech se trpělo a umíralo pro bídnou nauku, která nesnesla nesouhlas. Nevzpomeňme jen na všechny procesy s duchovenstvem, měli i tam možnosti pomáhat, museli cítit, že jsou potřební i v blízkosti smrti.
 Kolik tam však bylo i těch okamžiků, ve kterých člověk žil naplno jistotu Boží!
 Nic neubere na kráse přítomného Boha v trpící duši - mínění jiných. Člověk vtažený bolestí do tohoto okruhu snadněji žil s pochopením pravdy víry a měl jistotu, že svými rozbitými údy platí školné za získané poznatky. Každá rána pendrekem nebo býkovcem jej přiváděla blíž k plnému pochopení: Bylo nutno se obětovat a je to nutné i dnes.
 Museli tam být i kněží? M u s e l i ! Jinak by nikdo nespočítal ty zoufalé hochy, kteří pro nepřehlednost svého údělu by si sáhli na život, bylo by mnoho těch, kdo viděli jenom trest a nepozorovali nic z oné krásy, kdy se utrpení bratří mění v požehnání, které prospívá všem jiným. Nedá se opakovat ono soustředění na Boha, když jsme v pohodlí. Klid v duši zavládl vždy, kdykoliv se podařilo být při O b ě t i , kdykoliv jsme mohli činně spolupracovat v blízkosti Kalvárie...
 Tam jsme se naučili vážit si i nejmenších darů, tam prostá hrozinka narostla do rozměrů nebe, kousínek bílého pečiva byl najednou tím, co nás přeneslo přes všechny trýzně do Večeřadla s apoštoly a s Kristem!
 Vy, kdo jste tam byli s námi chápete, čím byla ona mezera ve zlu, co znamenala každá soustředěná modlitba, čím nám mohl být najednou úkon, který tolikráte na svobodě neznamená pro nás mnoho nebo nic a nedovede ani soustředit.
 Mnohý předešel bez jediného políčku mnozí se nesetkali s žádným mučením. Všichni, kdo jsme byli konfrontováni s kopanci a týráním víme, jak ponižuje každá hrubost, proto jsme nikdy netoužili po tom, aby se cokoliv opakovalo v jakékoliv podobě hrubosti. Z tohoto důvodu snad pramení i naše mlčení ke všemu, co se děje kolem nás, z tohoto poznání snad i naše občasná pasivita proti všemu a všem, kdo chtějí prosazovat právo mocí. Proto snad lhostejnost, když pozorujeme, že se vlastně mnoho nebo nic nezměnilo v obsazení, ve způsobech jednání, v přístupu k lidem. Cítíme jenom svou nadbytečnost a jsme vylučováni ze všeho, co by mohlo znamenat umístění, prosazení nebo něco jako dostiučinění. Nedočkali jsme se ze strany státní, ani z naší, marně se pídí každý po uspokojení, kdo by spoléhal na člověka a zapomněl, že jenom u Pána je možná tato jistota!
 Již není čas na to, abychom se nořili do smutku a beznaděje. Je mnoho věcí, které musejí vadit všem jednotlivcům i celému národu, je více těch, které zraňují zvláště ty, kdo se cítí zaskočeni odsunováním na vedlejší kolej. Je mnoho nepravého ve vedení i ve správě, uráží nás stav našeho školství i veřejných úřadů. Nikdo se neomluvil ani rodičům ani dětem za to, že celá minulá desetiletí se museli spokojovat jen s druhořadým umístěním, že nebylo možno růst úměrně nadání nebo snaze.
 Jeden z důvodů, proč najednou cítíme nedostatek vedoucích charakterních osobností. Jedni byli ubiti, druzí se jimi nesměli stát, jiní znechuceni pronásledováním ve všech kategoriích života.
 Považujeme to všichni za pokračující křivdu, že v našich školách přetrvává duch minulých dob, děti věřící jsou nadále sráženy, řada vedoucích je stále spjata s ničemným minulým režimem. Nezastavujme se jenom na nejnižších stupních, není možné vynechat ani naše fakulty, je nutné pozorovat, jak se vykládá historie.
 Tak jak jsme s bolestí pozorovali, že scházeli jinověrečtí duchovní, tak trpí národ zase onou nabubřelostí, se kterou by nyní chtěli z milosti rozdávat to, co odcizili, na co máme právo. Zvítězili jsme mravně, ale kořist patří těm, kdo na tomto čestném boji nemají podílu, kdo těžili z bezmezného mordování, zvláště katolických kněží i laiků.
 Je to zlá hudba pro všechny, kdo spolupracovali na zkáze!
 Národ nemůže strávit všechny ty monstrprocesy s naší inteligencí, všechny ty podvody s tisíci věřícími, hrubé zlikvidováni duchovních řádů, zvláště v létech l95O - 1952.
 Proč se urážejí naši velcí, když jim dnes připomeneme vraždy, týrání a loupeže majetku i hubení našich dobrých rodin?
 Vy všichni přítomní byste dokázali uvést všechny, kdo byli ubiti, utýráni, kdo se nevrátili.
 Tak jak jsem považoval za milost, že jsem mohl být jako poslední mukl s generálem Píkou před jeho smrtí, tak byla milost pro každého z nás, může-li si říci, že spolupracoval na přípravě odchodu ze světa kterémukoliv z bratří, avšak platilo pravidlo, že nejhorší v životě byla smrt muklů ve vězení.
 Je nám doopravdy zle, když musíme pozorovat všechny, kdo se plouží zmrzačeni, ať jsou to muži nebo ženy, kteří trpěli a trpí neustále tím, že byli ničemy vrženi na protivný břeh života.
 Všichni počítáme s tím, že nikdo z těch, kdo trávili svůj život v klidu a spolupráci nebude chtít pochopit něco z toho, kde byla krev, rány a vzlykání před nebo po soudním procesu.
 Ale nikdo z celého národa ať se neodvažuje napadat toto utrpení. Celý národ je ponořen do kletby nesmytých vin. Tímto způsobem byla zlikvidována inteligence, vedoucí kádry, znemožněn přístup k vyšším funkcím, proto jsme neustále ještě v područí těch, kdo mají podíl na vraždách, krádežích a zničení všeho, co se ztratilo z národního bohatství vnějšího u duchovního.
 Dnešní krásná příležitost nesmí vyznít jako naříkání, jako výčitka, má to být pro nás pro všechny obnovení úmyslu žít hodnotě všechno, co je náplní našeho života. Bez frází, bez nároků na účastenství ve slávě s vědomím nutnosti: znovu nastolit mír Boží do všech, kdo patří ke stejnému rodu i národu.
 Nechceme proto vyslovovat svůj odsudek nade vším a nade všemi těmi, kdo brali podíl na tom, co se nedá jenom přejít nebo překonat cizím odpuštěním. Naše stanovisko je vyšší podle vůle Boží, protože i bolest je Bohem daná veličina, která má své místo v dějinách člověka i celého národa.
 Buďme nad tím, co rozlaďuje, co se skrývá za lacinými dějinami. Nespoléhejme, že nám někdo upřímně bude nahrávat. Jenom to, co je studem nutné a to i na nejvyšších místech.
 Sám považuji osobně za největší milost, že jsem mohl být, a to říkám s hrdostí, jako poslední z muklů, který byl u generála Píky před jeho potupnou smrtí, že jsem mohl asistovat před smrtí u P. Basovníka, když se mu vězeňský lékař vysmíval, kolik dovede vydržet farářík. Že jsem byl jenom dva metry od hocha, kterého ubili na Borech na samotkách, vynášel jsem spolubratra, kterému prasklo srdce, když mi chtěl vyprávět o své rodině, mohl jsem dát rozhřešení devatenáctiletému hochovi, který byl sražen balvanem a znamenalo to jeho smrt: "Hochu, jsem páter, dávám ti rozhřešení". On stačil jenom říci: "To je dobře" a loučil se s časem.
 Kolik to bylo i ve všech věznicích těch, kdo jako nejhorší skutečnost života musel odejít v potupě.
 To nic neznamená? To nikdo nezavinil? Nikdo za to nezodpovídá? Hodně i našich nerado sleduje tyto děje a ještě méně si dělají starosti, zda by nebylo dobré se alespoň omluvit.
 My jsme tam však nepotkávali jen ničemy, zločince a ukrutníky. Jakmile nám bylo dopřáno, že jsme se mohli potkat s někým z našich spolubratří, hned byl den jasnější. Potkat p. biskupa Gojdiče bylo setkání se světcem. Vždy klidný, vyrovnaný, usměvavý, vždy plný důvěry ve vedení Boží.
 Nemohu nevzpomenout otce Bábíčka, byl zde představeným dříve, než jsme spolu drhli podlahy na Mírově a Mladé Boleslavi.
 Lidé, kteří budou věčně scházet našemu národu. Budou i tehdy, když si to nebudou naši páni přát až do věčnosti, jako obžaloba proti národu, že zmrhal tolik hodnot uložených ve vlastních lidech.
 Církev zbavená vůdců, oproštěna od sebevědomí tím, že tolik i z našich spolupracovalo, odsunula ty, kdo by mohli být rádci příštích desetiletí. Nevadí opravované kostely, ale je výkřikem proti mocným, když se plní kláštery nebo semináře.

Projev pro Orelské sdružení
 Velká Bystřice, 10. 2.1994
Vážení bratři a sestry!
 Dnes mne velmi mrzí, že nemohu živě sdílet s vámi příležitost společného uvažování o všem, co bylo nebo v přítomnosti je či bude prospěšné a užitečné pro celé naše hnutí.
 Protože jsem již déle zadán pro příležitost setkání s dětmi, hlavně se synky z našich vesnic, není možné, abych svoji přítomnost nechal suplovat někým, kdo není zvyklý na mentalitu i na jednání našich dětí, které mi nejsou v žádném případě lhostejné.
 Protože k mému revíru patří deset vesnic, chci po dobu, kdy budu přebývat v tomto kraji, věnovat co se jen dá za tím účelem, by se setřely stíny minulosti a děti, které s námi kontaktujeme, aby nenásledovaly nic z toho, co bylo v minulosti negativní. Podotýkám však, že všichni i naši členové musejí být, a to podtrhuji, přesně informováni o všem, co tvořilo dějiny minulých desetiletí.
 Jistě všichni, kterým záleží na mravní úrovni těch, s nimiž jsme v kontaktech, toužíme po tom, co zůstává pro všechny pracovníky s mládeží stejné: vrátit rovnováhu do duší otřesených, ale nezkažených, povzbudit a podepřít všechny, kdo dokážou chápat kladné hodnoty a postavit je jako své následovníky do čela hnutí, které nemá čestnějšího poslání, než vytvořit opravdové vůdce lidu. Minulé bludy se nesmějí opakovat a nesmí pro příští období platit výmluva, že nemáme koho bychom postavili do čela.
 Všichni, kdo spolupracují na výchově musejí splácet této době svůj dluh tím, že obětují svůj čas, své schopnosti, svůj nenarušený idealismus. Každý z těch, kdo chce spoluvytvářet šťastnější desetiletí, se musí umět podělit o všechno, co jako hodnotu máme ve vlastním nitru.
 Žádný z vedoucích nesmí počítat s prospěchem nebo se ziskem jen pro sebe, míjeli bychom cíl, kterým je Kristus žitý v člověku a jeho můžeme dosáhnout jen nezištnou službou a obětavostí.
 Musíme ukončit život vzpomínek, už není čas na to, abychom stáli na jednom místě, přemítali a přešlapovali a domnívali se, že jednoduše můžeme přeskočit všechno, co se prožívalo v uplynulých 40 letech a navázat na hotová řešení, která byla aktuální před 50 lety.
 Všichni mladí nám právem často opakují: jsme jiní, na nás se musí jinak, nám se musí rozumět, to co vám bylo zřejmé, když jste žili v prostředí, které bylo spoluvytvářeno věřícími tradicemi, v plné činnosti, ve všem, co člověka vzdělávalo, bez onoho negativního vlivu televize a sdělovacích prostředků posledních desetiletí, která mají na svědomí většinu rozkotaných mladých duší. Nedá se utéct z života. Proto nesmíme nic omlouvat, co nebylo dobré v minulých letech. Je potřebí se zlému vyhnout, než proti němu bojovat. Je nutné konečně žít čistou přítomnost.
 Není to nikdy jednoduché najít a sdružovat jen rovné, nezkažené, aktivní hochy nebo dívky. Víme všichni, že jich mnoho není, kdo by nebyli narušeni, leč na vedoucí místa dávali Orli vždy jen charakterově vyspělé, nezkažené, aktivní křesťany, kteří dokázali svůj život praktikovat do všech důsledků.
 Nám zůstane základem solidní tělocvik, na kterém se musí vybudovat rovným dílem duchovní osobnost, zocelená pravidelnou sebekázní, zjemnělá prací a pravidelnou modlitbou, osobnost, která dokáže odpovídat každý den na volání Nejvyššího: "Následuj mě".
 Každý z nás, tedy i všichni řádoví členové musejí mít vybudováno osobní sebevědomí, rovné sebevědomí apoštola Pavla, aby nebylo potřebí ani zdůrazňovat: "Buďte mými následovníky, jak já jsem následovník Kristův". Považujme vždycky za mínus, musíme-li slovně zdůvodňovat svůj životní styl, protože je nutné všem, kteří jsou svědky naší činnosti, solidní život předžívat. Jinak nemůžeme být vzory, byli bychom jen smetím, hodnotami nepotřebnými, které se ztrácejí pod koberci přítomných dějin.
 Cítíme sami, že je nutný každodenní poctivý trenink a to v oblasti fyzické i duchovní. Někdy je nutné se pracně vtěsnávat do života v řádu Božím, protože i nám může někdy scházet potřebný optimismus. Má-li být naše služba opravdu radostná, musí být nesena jistotou, že pracujeme pro Nejvyššího.
 K tomuto úsilí ať pomáhá i žehná náš Nejvyšší.
 S upřímným "Zdař Bůh"
 H u v a r

Projev 29.5.1994 - Sv. Kopeček
 Dr. Antonín Huvar - starý mukl
Svátek Nejsvětější Trojice
 S vaším dovolením užiji zase našeho milého pozdravu Zdař Bůh!
 Je-li vždy velkým dobrodiním, když se lidé mohou sejít, čím více jsme vděčni za dnešní setkání s vámi, bratři a sestry, i se všemi, kdo přicházíte nejenom ze zvyku, nýbrž s touhou posílit a utvrdit svoji víru, nabrat sílu z bratrství, které pro nikoho z nás není prázdným pojmem.
 Všichni potřebujeme vydechnout ze všeho venkovního rmutu a proto prosíme hned na začátku naší liturgie o novou hloubku víry.
 Jaká silnější myšlenka by nás mohla spojovat, než Kristus tupený, zmrtvýchvstalý, Kristus - Boží Syn, po pravici Otcově, soupodstatný v Trojici, který nám všem, kdo toužíme po spojení s Bohem, udílí dary Ducha svatého.
 Pro nás všechny není tato skutečnost jenom událostí dějinnou. Prožíváme skutečnou radost u vědomí, že Kristus je mezi námi. On je naší náplní, je hnací silou, která nás nutí, abychom nitro, které naplňujeme touto jistotou, dovedli dělit se všemi, kdo nám budou blízcí.
 Považujte dnešní událost za velkou, důležitou. Utvořme naše setkání opravdu srdečným. Nejdříve vyjádřeme, jak to ostatně činíme vždy při podobných příležitostech, upřimný dík za dar života, za dar pospolitosti, za velikost svobodnějších možností, za onu obnovu, pro kterou si chceme zde u nohou radostné Matky Boží vyprosit sílu.
 Nechceme jenom hodnotit minulost. Chceme odejít z těchto míst ve vědomí, že jsme posláni.
 Nepovažuji za neužitečné nejdříve se zamýšlet nad možnými chybami. Nejde jenom o chyby naše osobní, jde o vzpomínky na minulost, která i nás naplňuje smutkem. Odvažuji se tvrdit, že jedním přítomným velkým pochybením ze strany našeho vedení je i možnost, kterou nabízíte mně, jako mluvčímu na této posvátné půdě. Nechci jenom bilancovat naši spolkovou činnost.
 1/ Za první chybu považuji, že zde nestojí někdo z vás mladých bratří, nikdo ani z orelských kádrů ani církevního vedení, že nemá tuto možnost hovořit k vám osobnost neobtížena ještě desetiletími věku.
 2/ Že zde není někdo, kdo i názorově vyhovuje všem vám, tedy i nejmladším a našim představeným.
 3/ Že jste si vybrali pro tuto příležitost kněze, který byl a je celý svůj život pronásledován a šikanován a tvrdím, že mé názory ani dnešní nemusejí vyhovovat našemu vedení ani fakultě olomoucké.
 Neztotožňuji se za žádnou cenu s oním hlásáním sladké nauky a předvádění jemné praxe. Tím nechci ale říci, že budu vystupovat s názory rozbíječskými.
 Věnujte prosím několik minut těmto slovům. Chci být mluvčím těch názorových směrů, jejichž síla je vyzkoušena strázní uplynulých desetiletí. Předstupuji před vás, které zastupuji nejen jako členy katolického Orla, ale i ty, kteří byli v minulém režimu ubiti, i za nenáviděné mukly a vím bezpečně, že můj i náš hlas je už jen trpěn a měl by být umlčen, protože generace o mnoho desetiletí mladší nenávidí všechno minulé ze zásady. Zrovna se ale táži, jestli dokáží mladé generace, které jsou za námi, uplatňovat, rozvíjet a strhávat svým mladistvým nadšením, čistotou praxe i silou víry? Můžeme se opravdu na vás spoléhat? Máte vy mladí na to, abyste mohli převzít všechny otěže budoucnosti?
 Vím, že nechcete, aby se připomínala minulá léta. I my se k nim vracíme s nesmírným smutkem, ale bez minulosti není přítomnost, tím méně bez dějinného vyrovnání nemůže být řeči ani o slávě těchto dnů. Nechceme jenom vzpomínat na slávu, ve které těžce žil a pracoval v minulosti i katolický Orel. Zde vím stejně dobře, že není možný začátek jakýmikoliv novými metodami, jestliže bychom vynechali všechno to velké, krásné, podmaňující z minulých desetiletích.
 Jak bychom chtěli dnes hovořit o slavné minulé době, kdybychom nemohli se zálibou pozorovat silné paže dřívějších cvičenců, sepnuté ruce jejich rodičů, kdybychom se nemohli podivovat statečnosti víry, která se bohužel v mladých generacích někde zcela vytratila. Musíme se stejnou úctou se naklánět nad svými opravdovými matkami, které se ne nepodobné mohutné orlici skláněly s úctou nad velkým počtem svých malých "orlíčat" a dokázaly sepjatými dlaněmi ukazovat celé své rodině správný směr.
 Můžeme tyto hodnoty jenom zapomenout? Můžeme si jich nevšímat? Můžeme jimi pohrdat? Proto musíme při každé příležitosti vyslovovat s úctou jména všech, kdo nosili ve své duši program a v srdci pevnou víru s nadějí.
 Naší jedinou starostí i pro tuto chvíli není jenom vzpomínat na minulou aktivitu. Nechci sám a jistě ani nikdo z mých bratří nechce, aby nám hladili jizvy minulých dějinných ran, abychom jenom přemýšleli, co bylo bolestné. Naše cesta musí být plná radosti.
 Vím, mladí bratři a sestry, jak nenávidíte všechno bolestínství, ale stejně i my. Musíme si však připomenout stálou existenci spravedlnosti a práva. Kdyby nám ji upírali dál, nemělo by cenu hledat cokoliv ve svém životě. Proto neseme s takovouto tíhou i ono zjištění, že i z našeho tábora trpěli nemocí strachu četní naši bratři a sestry. Máme se dál utíkat v bázni před těmi, kdo nenávidí kříž a jeho program?
 Proto volám k vám, aby naším budoucím programem i symbolem byl kříž a rozpjatá orlí křídla. To není jenom symbolika. Opodstatnění i naší přítomné existence souvisí s kontinuitou a krásou minulých vzdálených desetiletí.
 My nepotřebujeme zmrtvýchvstání, myslím našeho osobního. Přicházíme a hlásíme se o život jako ti, kdo neumřeli, jen se scvrkli. Jen se schoulili strachem před nepřízní času. Mnozí snad zaměnili i svůj program a nastoupili cestu, která odpovídá požadavkům zkažené doby. Proto volám ke všem vám mladým, i vy toužíte být moderní za každou cenu? Nezapomeňte, že to bude znamenat a možná celá desetiletí, že budete patřit do davu zkaženců, kteří sice ani dnes nedráždí mocné, protože neprovokují ctnostným životem, ale pamatujme, že se vtěsnali do okovu, který nikomu z vás nedovolí pozorovat nebe.
 Sledujte i tyto hlasy a poznáte, jak dožíváme ve všech fázích, a to i v našem prostředí, programy ničemného minulého režimu. Pamatujme, že patříme k církvi a ta bude nazývat a musí nazývat vždycky hřích hříchem. Ale touží po tom, aby jej nebylo třeba oslovovat, abyste zvláště vy mohli být naplněni všemi mladistvými ctnostmi.
 Naše poslání nesmí spočívat v tom, že budeme hledat věci záporné. Vždyť na zlé nemáte mít a zvláště mladý člověk nesmí mít svůj čas. Pro nás zůstává jedna krásná velká povinnost ve jménu Trojjediného Boha nejenom hlásat, nýbrž předžívat všechno, čím nás Kristus osvobodil. Tedy ke svobodě jsme učiněni Kristovými.
 Pro tuto svobodu položilo život i tolik našich bratří v kriminálech, obětovali svůj život za pevný postoj víry i věrnosti k zásadám Božího zákona.
 Chtěl by někdo z nás šlápnout na jejich památku? Nebo dovolíme, aby se dál vymazávaly tyto životy z našich dějin? My se bojíme je připomínat, jenže kdo nezažil, nepochopí. Proto apeluji i na naše představené a hlasatele nauk i na našich fakultách, aby zločinným způsobem nevynechávali tuto éru tolika našich slavných organizací a spolků. Považuji to za zradu stejně jako vy všichni, zvláště vy mladí, když se o těchto záležitostech ničemným způsobem mlčí.
 Dovolte mi, abych zvláště v tyto památné dny vzpomněl aspoň jedné postavy velkého učitele mládeže i Orla pana kardinála Tomáška. O to vřeleji chci připomínat jeho život, protože jsme s kořeny i původem ze stejného hnízda. Byli jsme v nejužším kontaktu až do závěru jeho života. Máme stejný i vědecký obor. Proto bych vás prosil, abyste oživili pohled na všechny výchovné procesy u nás. To, o čem z vaší generace někteří učitelé pochybují a debatí, podával on před šedesáti léty jako samozřejmý životní proces. Ostře vystupoval vždycky proti dnes neovládané koedukaci, máme stejný názor na výchovu davovou, kde neplatí normy mravně náboženské. Řada jeho názorů je všeobecně platným modelem. Měl výhodu proti těm, kdo nyní hlásají tuto nauku i v blízké Olomouci, že byl neúnavným reformátorem mládeže.
 Nemohu ale pomlčet o nedostatku jeho nauky, protože zdůrazňoval často cestu menšího zla a tzv. "žabích přískoků". To žádný z nás, tím méně někdo z Orlů, nemůže akceptovat.
 Všichni jsme pevně přesvědčeni, že základem veškeré naší činnosti musí být především vřelý nezaujatý vztah k Bohu. Ona neustálá bdělá přítomnost pod pohledem Nejvyššího ve vnější i vnitřní kázni vedla tolik našich dřívějších bratří a sester k životu optimistickému, statečnému a čistému. Nemůžeme vynechávat ani jednotlivce, kteří celý svůj život museli probojovávat s hlasateli zla. Ty klády utrpení a křižování dějinného neměl nikdo z nás právo skládat k nohám zrádců. A zvláště členové našich organizací měli dokázat - všichni bez rozdílu - je donést až na vlastní Kalvárii.
 Proto není důležité pro nás jenom přežít, my máme velkou povinnost žít stále na výši, přítomně a pomáhat všem bratřím a sestrám. Žádná pasivita nebyla nikdy nejsprávnější cestou.
 Zůstává již jenom opelichaný, kůry zbavený, trouchnivějící kmen? Jsme přesvědčeni, že ještě v něm proudí míza a vy musíte být těmi čerstvými ratolestmi, které reprezentují chuť k životu poslední nejmladší generace. Nikdo z nás se nesmí jenom dívat. I my, kdo jsme blíže hrobu než výšinám, nabízíme zbytek svých sil, zkušeností i znalostí, aby život vás nejmladších mohl být veden v upřímné radosti, bez zjevných chyb. A proto vám říkám zcela v duchu Kristově: "Chceme vám uvolnit cestu. Chceme vám ještě podle možností pomoct vybudovat váš dům, ale tvrdím, že už je nejvyšší čas, kdy si musíte přebrat domovní klíče a to v tom okamžiku, kdy jste ještě v plné síle." Bylo by nám běda, kdybychom těmto nádherným ideám věnovali svoje "já" teprve tenkráte, až budeme slábnout.
 Ať bude váš směr sebenovější a jiný v každým projevu, v žádném případě nesmí postrádat původní hloubku, myslím tím dobu, kdy naše spolky vznikaly, kdy byli všichni členové nadšeni možnostmi ukázat sílu v akci. Měli průbojnost, protože se nesmlouvavě drželi Boha. Dovedli využívat času, protože chtěli do krátkého života vkládat maximum svých snah. Všichni chodili v bratrské sounáležitosti po pevné zemi, ale barva košile jim připomínala, že pohled musí být upřen k azuru nebes. Potom není čas sbírat špínu ulic.
 Jsme zde a to je významné, že jsme na místě u nohou Matky Boží. Zapřísahám a prosím vás, abyste z těchto míst odešli domů s jasnou tváří, pevným programem a touhou žít plně a jiným pomáhat k témuž idealismu. Nebudeme jenom posilovat stará předsevzetí, nýbrž jde o novou ryzí, programově krásnou činnost, která vychází z duše v Bohu zakotvené. Jeho zákon bude i pro nás pevným podkladem na naší cestě, aby nás nehrbila tíha budoucího života. Jedině takto budeme žít silně v rodinách, ale též i v rodině církve.
 Pro nás samy nepotřebujeme zástupy. Jsme vyzbrojeni mnohaletými samotkami, abychom se nebáli jít i osamoceni životem, ale vám je potřebí onoho sebevědomí, které je vždy posilováno tím, že nejde osamocen. Musíme konečně vykročit, ale jděme tak, aby za námi mohli jít ti všichni, kdo mají odvahu zachovat si ještě srdce nezkažené, udržet si je plné ideálů. Půjdeme jenom za těmi, kdo svým ryzím životem skýtají záruku vůdce.
 Další promluva, která byla již venku k Orelskému shromáždění ve stejný den.
Zdař Bůh!
 Nevím, není-li to pro vás příliš, že máte poslouchat ještě jednou stejného mluvčího. Škoda, že se nedá vrátit to krásné dětství, kdy jsme v krátkých kalhotách, v modré košili pochodovávali víc než jednou v měsíci ve velkém počtu v Novojickém kraji. Mou župou byla župa Kadlčákova. Bylo-li něco krásného, byla to ona pospolitost, pohyb, celý život harmonicky zladěný a dá se říct, že to bylo vyzpívané jaro života. Tenkráte jsme nevěděli, co je to únava. Vždy v neustálém pohybu - ve cvičeních, divadelních představeních, na nářadí, kolem katolického domu, který jsme vystavěli, stejně jako kolem kostela, který jsme dokázali udržovat.
 Slova otevřeně uskutečňovaná v místních i okrskových akcích. Chtěl bych vám ještě velmi rád svěřit alespoň několik zásad, které pomohou každému překonat nesnáze a povedou především k osobnímu sebevědomí zodpovědného vůdce.
 Kdo se chce seznámit blíže s mými názory i zkušenostmi, nutnými pro dnešní vývoj, je k službě poslední autorova kniha.
 Nehledejme jenom vnější činnost všeobecnou. Je sice potřebná, ale je nutná, aby v každém případě byla jasně programově vedena ucelenou postavou. Každý vedoucí, ať je to cvičitel nebo vzdělavatel, musí být mravně na výši, musí to být typ, který splňuje všechny předpoklady vedoucího.
 Především vám radím jako duchovní rádce, dejme se hbitě do díla, než se podaří neukázněnému okolí vyrvat ještě poslední naše děti. Každou únavu odmítejme. Zachvátila sice celý národ. Braňme se přítomným lžím i spolupráci se vším, co je jenom formální. Nás nesmí ono padesátileté křiváctví zachvátit, jinak nevychováme ani z dalších generací žádného vedoucího. Ti staří byli ubiti, jiní se nemohli vyškolit.
 Pro všechny, kdo by měli potřebné kvality k vedení, bylo místo v šatlavách. Proto je nedostatek i starších, ale k vám volám, protože vy jste tu nejmladší a mladí, vy, kdo se dovedete ještě těšit, radovat, vy, kdo čistým úsměvem vrátíte ještě rovnováhu a můžete ještě i nám připomínat, že život stojí za to.
 Zkusme se chvíli spolu zamýšlet nad některými osvědčenými zásadami.
 1/ Především neměj strach být sám. Neboj se být i osamocen je-li to z jediného důvodu, že jsi dobrý.
 2/ Ani jeden den nesmí scházet tvé fyzické cvičení. Ale stejně nesmíš zanedbat své povinnosti duchovní. Denní modlitba, četba Písma svatého.
 3/ Každý den alespoň jedním dobrým skutkem pomoz bratřím nebo sestrám nebo prvnímu, koho považuješ za potřebného. Věz, že tě neubude. Čím více rozdáš, tím víc poroste tvoje bohatství.
 4/ Vy to musíte být, kdo méně hovoří a víc dělají.
 5/ Kontroluj si neustále dobrou náladu.
 6/ Žádný z nás nesmí podléhat jakémukoliv zlozvyku - pití, kouření, lenošení bez vážné činnosti, nevázaný život.
 7/ Každý z vás musí být spolehlivě přesný.
 8/Pamatuj, že všichni, jak tu jsme shromážděni, jsme voláni k tomu, abychom byli v čele - abychom vedli. Nesmíme se dát vychovat jenom pro dav.
 9/ Abys mohl jiným předcvičovat nebo určovat směrnice života, musíš ovládat víc než tvoji svěřenci. Jen ten může vést, kdo sám svou kázní vyniká nad ostatní.
To přece dokážeš!
 Bylo by nadbytečné, kdybych vám opakoval organizační strukturu anebo dějiny vašeho hnutí. Nebudu zde hovořit ani o zásluhách ve veřejném životě nebo v církvi. Jen za to musíme být vděčni, že v řadách našich organizací vyrostlo mnoho skvělých pracovníků jak pro církev, tak pro veřejný život.
 Nesmíme ani v jednotlivých místních buňkách anebo v okrscích zanedbat jakoukoliv z uvedených složek, které nutně tvoří páteř katolického spolku. Je to pravda, že zatím jenom ohlíží náš zbyteček své rány, jen se počítáme, kdo přežili, jen po špičkách organizujeme ty, kdo se hlásí, ale tvrdím, je to velká škoda, protože mládí i celý život utíká bez ustání velmi rychle.
 Pamatujte na to, že my jsme již poslední, kdo ještě pamatují na život i projevy tohoto kdysi skvělého útvaru.
 Jak velké je to žít. Ale život si vyžaduje službu a to celého člověka. Mezi vámi nesmí mít místo žádný sobec. Musíte být společenstvím výběrovým, které je si vědomo odpovědnosti a dbá velmi na přítomnou úroveň. Už není čas vytýkat cizí chyby, svalovat mravní podúroveň na jiné. Teď jste tu vy. Budeme ale moci i my říci těm ostatním: "na nás můžete spoléhat?" Mravní úroveň považujme za základ. Fyzická výkonnost je jen pokračováním a šíře srdce je rozhodujícím činitelem, abychom zvládli problémy i nesnáze všech našich svěřenců.
 Jen ne polovičatost, jen ne žádné chytračení. Zkusme si vložit do svých modliteb prosbu: "ať jsem to já Pane, kdo může všem jiným předžívat krásu života podle Tvého přání".
 Ať nemusíme o zásadách vyprávět, ale ať můžeme jenom zdůraznit - následujte náš způsob života.
 Několik slov u příležitosti udělení Řádu Panny Marie Jeruzalémské v Opavě (jako uznání za minulá příkoří).
 Vaše excelence, vysoce důstojný pane velmistře, spolubratři, milé sestřičky, přítomní bratři a sestry.
 Nepovažujte to za troufalost, že si beru slovo a to nejdříve slovo díků a upřímné vděčnosti za to, že jste si nejenom vzpomněli na utrpení minulých let, nýbrž hodnotíte léta strádání, hledání sebe a snášení všeho, co je pro naše dějiny bolestné. O to je to větší čest a pro nás nepochopitelná velikost Vašeho jednání, protože se jedná u nás o národ, který je Vám vzdálený svou podstatou. Je Vám tolikráte nepochopitelný svou hrubostí a co je nepochybně nejtěžší pro Vaši ušlechtilost, je naše hrubost, se kterou se nutně musíte u nás tolikráte potkávat.
 Není na to vhodná chvíle vzpomínat na všechny a všechno, kdo stejně jako my čekali na vysvobození z rudého jařma, čekali na poměrnou svobodu a stydím se říci, že i na jakési uznání ze strany našich představených. Jsme v tomto ohledu bláhoví, protože ten, kdo neviděl otevřené rány na těle vlastním nebo nejbližších, ten těžko pochopí, jak trne tělo i duše všude tam, kde bylo potřebí dokazovat svou věrnost k Bohu i národu ve špeluňkách a šachtách v naší vlasti.
 Byl jsem více než 10 let v místech, kde se tříbily duše, kde strádala těla, kde Bůh byl jedinou nadějí i touhou pro všechny, kdo ztratili svou naději v člověka a to i mezi spolubratřími.
 Měl jsem skutečně výhodu, že jsem mohl na sobě zakusit všechno to, co se nedá vydržet v poměrech normálních. Vím co je to bičování i jak zdeptá každá otevřená rána.
 Moci takto trpět je milost a větší milost je snést všechno pro Pána za bratry.
 Že je to všechno poněkud vzdálené, je též milost Boží, protože můžeme volněji vydechnout a svobodněji se porozhlédnout po možnostech, které nám jsou dány jak k posvěcení, tak jako dary, které jsme povinní zúročovat a dávat zvláště těm nejmladším zase dále.
 Není nic nesnesitelného, pokud si člověk, a to říkám o to důtklivěji  k n ě z , dovedl udržet mladistvou duši zapálenou pro věc Boží.
 Nic není nemožné pro ty, kdo věří a kdo žijí svou víru v podobě přijatelné, lidské s nádechem optimismu, který má své kořeny v Bohu.
 Za dnešní příležitost vzdávám Vám, Vaše Excelence upřímné Bůh zaplať a žehnej, protože i my chceme pomoci všemu tomu, k čemu nám Bůh dá ještě síly.
 Neskýtá nám naše republika ještě mnoho příležitostí, nedává nám prostor k tomu, aby se daly rozvinout všechny možnosti, které jsou nutny k obrodě lidu. Ale je přece jen volněji i když je všechno v našem prostoru vedeno stále a myslím, že i trvale těmi, kdo se sice již neodvažují mučit, kdo se však nesmíří s restaurací katolicismu u nás. Jsme však v rukou Božích a podle svých sil chceme napomáhat všemu, kde se jenom dá a jakými prostředky je to možné.
 Považujeme i svůj přínos za dost důležitý, protože jestli nás Pán zachoval až k dnešnímu okamžiku je to jistě proto, abychom těm, kdo jsou za námi, ukázali možnosti života bez hrubých chyb, kterých jsme se my starší dopouštěli zvláště tehdy, kdy jsme malomyslněli neprůhledností poměrů i možností.
 Jak velká je dnes příležitost si všechno zase ujasnit, seřadit, jak krásné jsou možnosti zase znovu začínat, jak svatý Jan připomíná s novou láskou, neutuchající silou a optimismem, který nezná mezer v cestě za posledním cílem.
 Není možné všechno vyjádřit v této krátké chvíli, není reálné chtít poděkovat za všechno, čím neustále podporujete život u nás. Nechceme již déle vystupovat v roli prosebníků, je čas se postavit jako spolupracovníci na stejných úkolech. I když ubývá sil a slábnou naděje, přece zůstává víra v poslání, které je dáno Nejvyšším.
 Jistě Vás můžeme ujistit nejen svou vděčností ,ale i chutí jít společnou cestou po tom úhoru, který společně budeme moci zúrodňovat.
 Oč intenzivněji můžeme uvažovat o ranách Spasitelových, když cítíme na sobě živé rány utržené na naši cestě.
 Bylo by ještě velmi brzy vzdávat své poslání, i když je k tomu příležitostí dostatek. Je třeba slyšet znovu hlas, který nabádá k bdělé činnosti na všem, co je nutné pro udržení ducha Božího v nás a v našem národě. Nestačí, že jenom chceme, my též půjdeme za vším, v čem poznáváme vůli Boží a nutnost práce, námahy i utrpení pro náš lid.
 Za Vaši velkodušnost i nenapodobitelnou obětavost pro nás pro všechny, ať Vám Pán dá všechny potřebné dary.

 Struktura přednášky "Život v rodině"
 Rádi můžeme mít jenom to, co řádně známe. Kolik toho víme o životě. K poznání patří zkušenosti. Počítejme s rozdílem mezi těmi, kdo se pohybují neustále v teoretických kolejích a mezi těmi, kdo staví na zkušenostech třeba tvrdých. V klidu, tzn. v domácí pohodě se nepozná tolik, jako v rušném pohybu. Není možná v přítomné době formace podle nejstarších šablon. Jde je používat jako podpůrné síly pro osobní názory.
 Přelom věku v II. světové válce. Je velmi obtížné na období před válkou navázat. Každá cesta musí být naprosto samostatná. Prostředí růstu - rodina - buď úplná, neúplná, ztroskotaná.
 Škola většinou učí, nevychovává. Ulice- všechno mimo dva předešlé vzorce.
 Žádný život nesmí být z náhody, násilí, nešikovnosti. Je to odpověď sepjatých dlaní. Je nutná specifikovaná oddělená výchova. Laicisace přivádí do rodiny ovzduší napětí.
 Rodina je povinna chránit od naučených zlozvyků - pití, kouření, nezvládnutý sex, nadužívání televize. Musí skýtat obranu proti nadměrnému fenimismu škol.
 Děti rozděluji do několika tříd - šipky, plasteliny, zapomenutý odpadek, děti otomanové a zkažené. Podle dědictví je dělím na vychovatelné, nevychovatelné, tvárlivé a těžko formovatelné. Všechny tyto děti obtížené negacemi mohou s námi spolupracovat, ale nemohou vést.
 Laťku je nutno držet co nejvýše. Každý z našich svěřenců musí vědět, co dokáže, co si může dovolit a co nemusí mít. Ten je způsobilý, aby stál v čele, kdo ví své krajní meze v jednání i v dovednostech. Za vedoucího nemůžu najmenovat, ten musí být všemi uznávaný, musí mít tolik kvalit, kolik jich skládá kolektiv, který vede, vše musí jemně v kázni zvládat. Musí dokázat zaujmout všechny a všem musí být hotový posloužit. Ve všechny, které má formovat, musí skládat svoji důvěru. K tomu je výborná příručka od Förster, Spranger, Moshamerová, Tomášek, De Silva a Carnegie a mnoho jiných.

 S ojedinělou žádostí se na pisatele obrátil Obecní úřad ve Velké Bystřici, aby alespoň nějakou náplastí vyplnil prázdné místo dějin roku 1948 - 1952. Text přednášky byl následující:
 Vážení spolubratři, přátelé!
 Mám-li dnes předstoupit před vás s tím, že budu vyprávět o záležitostech, které otřásly naší vlastí a celou Evropou v létech 1948 a dále, pak bych vás prosil o možnost uvést nejdříve některé maličkosti ze svého života osobního. Považuji to za velmi důležité proto, aby se naše stanoviska sblížila a my si mohli porozumět.
 Dovoluji si poznamenat, že považuji léta válečná za zcela přelomová a že i po psychologické stránce je velmi málo věcí, záležitostí a jejich řešení obdobných jako před válkou. Druhá světová válka znamenala pro všechny z našeho prostoru zcela nové problémy, bylo to období tvrdé, plné nejistoty a co je zvláště důležité poznamenat k našemu tématu, období, které nalomilo povahy a vedlo lidi k onomu povrchnímu chápání všeho, co nás obklopovalo. Maturoval jsem v Ostravě právě ve dnech velkých poprav za Heydricha, mohl jsem studovat ve Vidnavě a končit pak v Olomouci. Stálá nejistota se odrážela na všech. Najednou se objevilo mnoho udavačů, přirostli závistníci, lidé se dělili na věrné, spolupracovníky a ty, kdo za všech okolností museli trpět.
 O koncentrácích se vědělo, nemluvilo, o pomoci těm, kdo byli sužováni okupanty se jenom šeptalo. Všechno bylo proto nebezpečné, že mezi námi bylo mnoho těch, kdo i z této doby chtěli těžit.
 Vyrostla velká řada zbohatlíků a spekulantů, kteří vítali válku jako zdroj netušených příjmů. Tyto věci nemůžeme pominout chceme-li pochopit, odkud se vzaly tyto vlastnosti později, které nám dodnes dělají ne dobrou reklamu v celém světě. Jejich kořeny tkví v minulosti. Ve čtyřicátých létech začíná onen strach, který nás provází stále a zdá se, že je velmi málo pravděpodobné, že by byl konec všemu, co nás zneklidnilo v dřívějších desetiletích.
 Hledáme-li kořeny zklamání i zla, pak pamatujme na to, že jejich projevy není možné odstranit jenom povelem, nebo rychlou reakcí na vnější události tak, jak bychom to chtěli mít všechno vyřešeno pouhou sametovou revolucí. Je to v nás, je to v nás velmi hluboko a je to již naší vlastností, že musíme se vším počítat jako se svou druhou přirozeností.
 Dávali jsme si otázku, odkud se vzali všichni ti, kdo se objevili po roce 1948 jako katané? Byli již mezi námi nebo jsou odněkud odjinud, že jsme s nimi nepočítali?
 Po válce se schylovalo k oněm událostem, které znamenaly pro celý národ konec všech nadějí na demokratický vývoj. Kdo sledoval události kolem dění v parlamentě jasně již poznával, že změna ve vedení je jenom otázkou času. Na venek se dělalo všechno, jakoby se nic nedělo, jenže vzrůstal tlak na všechny a všechno, co se jenom jaksi jevilo ne pro východní. Bylo nám jasné, že připraveni na vládu nebyli nikdo jiný a nikdo více, než ti, kdo přímou spoluprací se Sověty měli již mocenské trumfy ve svých dlaních. Změna vlády byla jenom záminkou, jenom pevným datem, ve kterém se zhroutilo všechno to, co jsme vkládali do nadějí na jaksi matně formovaný demokratický vývoj. Sledovali jsme všechno o to pozorněji, protože první tlaky, které bylo možno pozorovat, se vyvíjely na všechny, kdo jakýmkoliv způsobem ovlivňovali mládež. Bylo ji jasně vysloveno, že staré se musí zničit, ale nikdo nemá právo se přibližovat k mládeží, která jediná zaručí, že vývoj, ktereý nastupuje nová garda bude již na zcela jiném základě. Ten nesmí být buržoasní, nesmí mít nic společného s církevnictvím a razilo se heslo : "Mládež nová, mládež Gottwaldova."
 Proto jsem se dostal hned do konfliktu s velkými pány, protože onen ruch, který jsme dovedli rozvířit ve Vizovicích byl něčím, co všechny naplňovalo neklidem.
 Byly to kursy pro děti, zvláště pro synky, stálé hemžení kolem kostela i kolem všeho, co bylo blízké našim výchovným metodám. Protože jsem byl zemským instruktorem pro lesní školy skautské, měli jsme již napsáno, že musíme zmizet a to co nejdříve.
 První veřejné vystoupení jsem měl před konšely hned v květnu 1948. Tam se nepodařilo přesvědčit většinu, že je pro národ škodlivá naše působnost, tak jsme pokračovali ve všech možných skupinách a kroužcích dále. Zatím v létě se začínalo zatýkat ve velkém. Šlo o to, odejít za hranice nebo zůstat. Když již byli naši nejbližší spolupracovníci zatčeni, byla jasná možná jenom jedna odpověď: zůstat s těmi, kdo již trpí. Vizovice patřily do sféry Uherského Hradiště, proslaveného svou horlivostí i krutostí, která fungovala okamžitě, zatím co se soudruzi jinde ještě rozhlíželi, jak by to vlastně měli dělat. Alibismus je v nás, proto i tam byli všude lidé, kteří od začátku hráli na více stran.
 Šlo to rychleji než si někdo dovedl srovnat. Zatčení odsouzení po všem tom, co se dělo ve věznicích a pak ona dlouhá doba nejintenzivnějšího školení těmi, kdo někdy sotva dovedli číst a psát, ale svedli zdravit tak jak bylo předepsáno.
 Nejdříve to byl Zlín, ještě starý lapák se vším, co sahalo do starého Rakouska, pak Uherské Hradiště, kde i vám známí Grebeníčkové a jiní zpracovávali lidské kůže. Hradiště mělo hned od začátku nejhorší pověst. Tam jsem byl ve vyšetřovačce, na samotkách, některé výhody jsme ještě měli a tak nás vodili jako pejsky přes Hradiště do vyšetřovny, která byla kus ve městě. Pospíchali pánové, protože bylo potřebí činnosti, aby mohli být povýšování. Naše skupina byla třetí největší v roce 1948, soudil nás stejný soudce jako převora Zemka v Brně. Tam se prověřilo, že i na věřícím Slovácku dovedou být nelidsky tvrdí.
 Pak následovaly Bory. Nejdříve samotky, pak společné ubikace. Začaly se plnit prostory tohoto obrovitého kriminálu. Jak to bylo milé, když mne na Borech vítali mukli a jeden se ke mně hlásil a praví :"Vítej, jsem ze stejné branže." Pravím mu :"Ty jsi též páter a on na to: "Ne, já jsem kasař Karlík, vy nám to shromaždujete a my vám to bereme. Patříme k sobě." Byl jsem rád tomuto přátelství, protože bylo potřebí se k někomu přichýlit a pokud jenom to bylo možné, kasaři byli vždy lidmi, kteří za všech okolností hleděli pomáhat, kdo jenom potřeboval. V Hradišti jsem vypřemýšlel. že bych si mohl dostudovat mezinárodní právo. Jenže jediný odborník byl bývalý ministerský předseda Dr. Krejčí a ten již seděl na Borech tři léta. Jeden Zdrávas každý den navíc. A nikdo by to neuvěřil, chtěl jsem být s ním, proto síla modlitby tomu napomohla a já se dostal hned po odvšivení a jiných kosmetických úpravách ke Krejčímu, který pookřál jenom tím faktem, že má posluchače. Tomu jsem věnoval několik psychologických studií, protože zde se prokázalo, jak velice dovede ovlivnit člověka jako celek jenom pouhé vědomí potřebnosti. To byla jedna milost Boží. Já i převor Zemek, se kterým jsme se tam dostali, jsme pilně naslouchali profesorovi, který byl jediný znalec tohoto oboru u nás.
 Tam jsem viděl hned jasně, že ne trest, ale škola a to nejvyšší, do které Pán Bůh vybral ty, kdo měli ještě chuť do života. Byla to milost, mně bylo 26 a z největšího fofru jsem měl čas na úvahy. Složení bylo různorodé, od sprostých zlodějů, přes univerzitní profesory, vládní činitele a co považuji za největší dar, mohl jsem být delší dobu s generálními štáby a jako nejmladší na tomto odělení a jediný kněz jsem mohl naplno využívat to, co jsem svěcením přijal.
 Bylo by to mnoho detailů, kdyby se mělo všechno zachytit, co patří do této doby. Velmi brzy a to ještě před vánocemi 1948 jsem se dostal na doly v Libkovicích a Jiřetíně. První setkání s raněnými i mrtvými, první kontakty v lapáku s civilem. Ať byly tyto šachty jakkoliv tvrdé, bylo možno navázat na venek, přes civily, se kterými jsme pracovali .
 Tam se poprvé v tomto hrubém prostředí prověřilo, co všechno dovede dát náboženství v době, kdy všechno zklame. Kdybych mohl rozprostřít všechno, jak se dalo působit na ty, kdo byli odhozeni národem, byla by bilance tak nádherná, že by bylo škoda, tento úsek života vynechat. Síla společné modlitby na ubikacích v Libkovicích, kde jsme si tykali s ticíci štěnicemi, kde jsme chodili odraní a špinaví a unavení do kraválu, který ti, kdo v nic nevěřili, dovedli mistrně provozovat. My jsme se sjednotili při růženci, několika verších z Jisker sv. Ignáce, které se nám podařilo přetáhnout a po rozjímání, které jsem jako jediný kněz mohl k těmto synkům držet, spokojeni a silní šli všichni za tím, co bylo povinností nám určenou. Byly to chvíle těžké, zvláště když někdo z bratří se vrátil ze šachty s těžkým zraněním.
 Tam se mi podařilo navázat spojení na naši nunciaturu a tak nejčestvější zprávy, které hned na druhý den vysílal Vatikánský rozhlas, pocházely z této redakce. Kdo dovede pochopit velikost tehdejšího svatého Otce. Měl jsem v zimě ještě zvláštní návštěvu. Poslal mně velký růženec s ostatky a požehnání pro všechny, kdo s námi sdíleli stejný úděl. Na tom místě jenom tuto krátkou zmínku.
 Na každé šachtě jsme připravovali útěky. Chvála Bohu, na Mostecku nám nic nikdy nevyšlo. Bylo o život vždy všechno, co s tím souviselo. Z těchto šachet na samotky na Bory a pak do izolace, kde jsem prožil to nejkrásnější soužití s našimi najvyššími důstojníky. Měl jsem možnost hovořit i s velitelem hradní stráže, informoval o podrobnostech únorového puče z pohledu prezidenta Beneše, na pobavení jsme věděli všechny groteskní situace o všech nových činovnících a co bylo pro mne to největší, měl jsem posluchače, kteří pokud jsm byli pohromadě, vždy s takovou pozorností poslouchali těch několik slovíček z této bible, kterou chovám jako reliquii z těchto těžkých dob. To je též ono písmo, které měl v rukou krátce před popravou velký generál Píka. Z pohledu těch, kdo tvořili naše okolí, se jeví tato doba pro mne osobně jako to největší možné období života. Jenom těch mrtvých kdyby nebylo, bylo by to jenom cestou a nikoliv hrobem. Moc se jich nevrátilo. Kdo se zajímal o to , že bylo uvězněno na 27O tisíc našich, že bylo popraveno téměř 4OO těch, kdo se znelíbili, že bylo tam a na všech místech potupy ubito na l5 tisíc nadějných občanů.
 Proto se nesmí zapomenout, že toto mrhání silami se národu musí vymstít. Tyto nikdo nenahradí, ti nejsou a nemohou nic přinést pro jednotlivce ani pro celý národ. Pro ty, kdo přežili, je to vysoká škola, ale k tomu je potřebí prostor, ve kterém by se dalo o těchto zkušenostech hovořit a hledat společně řešení, aby se nemuselo opakovat nic z toho, co potkalo národ. Byly to cesty i nauky samých podvodů a co je nejhoršího, že se dějiny národa zkreslují dále. Buď se o těchto věcech nemluví nebo o nich hovoří s despektem ti, kdo jsou spjati s minulými krutostmi. Jak je to s historii ve školách? Kdo ji přednáší a co se vynechává ?
 Jsem jediný poslední svědek závěrečných hodin života největšího z našich generálů - generála Píky. Bez mého svědectví je svědectví o jeho závěru života neúplné a musím zdůraznit, že končil jako hluboce věřící člověk, jenom s tou bolestí: "Proč mi bere život národ, kterému jsem obětoval i klid vlastní rodiny"?
 Po životě na izolaci horší podmínky na samotkách. Těch jsem si užil a k tomu ještě korekcí, ve sklepích Borských se vším, co nám strana a vláda k tomu nabízela. Kdo dovede pochopit život v podzemí, bez světla, bez možných vycházek, bez práva na lékaře, na raport? Jenom jedno právo využívali páni vychovatelé, že nás mlátil každý, kdo měl ruce a kdo chtěl prokázat lásku k milovanému režimu. Kdybych sám nevěděl, kolik člověk snese, díval bych se i na tento projev přátelství jako tolik jiných občanů. Nemuseli tam být! Nemusela být revoluce! O ní vím více než obvykle, protože jsem mohl být s generálem Toussaiintem, s plukovníkem Kadainkou a s ostatními z obou stran, kdo vědí nejvíce. Ve světle těchto zkušeností se jeví všechno jinak.
 Po Borském téměř čtyřletém pobytu uranové doly s mezihrou na Mírově. Pro mne to byla pěkná doba. Když jsem tam přišel se již nebilo, rok před tím se tam ještě týralo všemi možnými způsoby. Převor Hartl tam zemřel hlady. Byl jsem košíkářem, měli jsme možnost být s větším kolektivem pohromadě.
 Jistě bude každého zajímat i náš vztah kněží k sobě navzájem. Byla to většinou ucelená parta, jakoby to byla jenom doba obrody pro katolíky, jiných vyznání téměř nebylo, nedá se tedy mluvit o ekumenismu z této doby. Na srovnání, na Mírově nás bylo 64O kněží najednou a z toho jenom jeden pravoslavný, jeden český bratr. Škoda. Podle reklamy by to mělo vypadat nějak jinak.
 Na uranových dolech, kde nás byla celá osádka 44O bylo nás kněží 86. Život v podzemí by byla studie na mnoho hodin, protože měla všechno specificky tvárněné pro katakomby. Pro mne to byla doba aktivity, protože bylo pro koho žít a usilovat o poznání náboženství. Tenkráte jsme žili oním nadšením, které pomáhalo, že jsme v každém viděli možného křesťana.
 Po všem, co je v šachtách těžké, po smrtelných úrazech i po řadě úrazů jiných jsem byl zase poslán na samotku do Kartouz. Po létech tvrdé šachetní nebezpečné dřiny byly pro mne odpočinkem nutným před odchodem domů.
 Jenže naše akce nekončily návratem domů. Nebyl, kdo by o nás stál, kdo by chtěl mukla a k tomu politického do svého podniku. Já jsem nastoupil podle slibu, který jsem dal na samotkách do rybnikářství, abych tak vyslovil svou vděčnost za to, že právě ryby to byly, které mne v živých snech upozorňovaly na všechny změny.
 To, co jsme považovali za skutečnou zkázu se projevuje v mravním ohledu zvláště na poslední generaci. Nikdo nás nemůže vinit z této skluzové činnosti, byla nám vzata možnost ovlivňovat výchovou a osvětou celá desetiletí vývoj mladého člověka. Nyní vidíme, že to jsou jenom zbytečky, které setrvávají na pevných mravních zásadách. Škoda, že dvě generace se nemohou naučit podle žádného receptu osobní aktivitě, radosti z dobrého díla a tím, že se zkazí obrazotvornost vším, co se nabízí, již nikdy nikdo z nich nebude moci čistě uvažovat. Zde nezáleží na tom, kolik chci být moderní, ale jak mohu zůstat nedotčen těmi zlozvyky, které kolem nás hubí tolik dobrých lidí.
 Je třeba vyrovnat minulost. Ale to mohou jenom ti, kdo zůstali nedotčeni ničemnostmi minulého období. Velká naděje, zda budou schopny naše rodiny stávající nebo ty, které se tvoří, vychovat silnou statečnou a čistou generaci, které bude posvátné jenom to, co se dá jako čisté předávat dále. Není čas na úvahy tam, kde člověk končí. Křivdy minulých dob a nespravedlnosti nejsou vyrovnány. Za krutosti se nikdo nedovedl řádně omluvit a splatit dluhy je možno jenom tam, kde člověk žije. Ani
život národa není věčný.
Ekumenická vzpomínková bohoslužba za oběti komunismu
 Nový Jičín, 10.3.1994
Vážení spolubratři, sestry, přítomní přátelé!
 Jsem povinen především vyslovením díků za možnost, že mohu pronést několik slov především k vám, kdo jste procházeli od r. 1948 všemi možnými i nemožnými věznicemi, kriminály, šachtami a lágry. Chci pozdravit vás, kdo jste byli svědky těžkých hodin svých, či bratří i sester, kteří s námi žili v prostorách naplněných někdy kletbami, zlořečením, steny, snášením utrpení, ale též onoho nejpokornějšího odevzdání se Kristu, kterého jsme měli blíže, jak kráčel obtížen křížem mezi námi. Umučen i za nás, za vás všechny, kdo jste mohli a dokázali jste sepnout tolikráte sedrané ruce v tiché modlitbě.
 Musím hned na počátku vám připomenout, kdo jste byli přímo zúčastněni i vám, kdo s námi se spojujete v této krásné jednotící modlitbě, že nepovažujeme prožité útrapy jen za peklo, které jsme překročili, jen za dobu, kdy jsme naříkali, i když se tolikráte skutečné peklo nemůže žádnou myšlenkou vzdalovat od toho, co jsme prožili v obyčejném životě.
 Žili jsme intenzivněji, než kdekoliv je to možné v civilu, jistotu v přítomnosti Boží.
 Nikdo nikdy nemůže prožít onu mnohost zážitků a dojmů, nikdy nemůžeme poznat z takové blízkosti člověka, jak to bylo možné v místech úzkosti, kde jsme tolikráte nenašli nikoho, kdo by pochopil zpřízněnou bytost.
 Pro nás, kdo jsme začínali svoji pestrou cestu již v r. 1948, to byla v každém ohledu nejvyšší možná evropská univerzita, i když to bylo jen na samotkách nebo ve špeluňkách, protože v nich právě byli natěsnáni lidé s nejvyšším možným vzděláním - s nejvyššími vojenskými hodnostmi, byli jsme tam s lidmi, kde jsme sdíleli možnost nejpřímějších a nejvzdělanějších profesorů. Tam jsme mohli všude hledat i zbožnost u řady duchovně nejvýše stojících bratří a kněží.
 I když nám byl život rozkouskován, měli jsme možnost poznat jej celý v jeho nejtklivější kráse, ale též i v neurvalé hrubosti mezi ničemy, zloději, vrahy, mezi kasaři, mezi všemi možnými chuligány a vyvrhely lidské společnosti, ale též jsme mohli být tak blízko lidem s pečetí svatosti, jak se to nikomu nepodaří, kdo svůj život prožívá jenom v peříčku skutečnosti.
 Kolika bratřím se pomáhalo k onomu prostému gestu pokání, ale z jaké blízkosti jsme též poznávali nicotu vlastního úsilí. Snad každý z nás měl možnost posloužit položením dlaně na vyhaslé oči někomu z bratří anebo aspoň být blízko šepotu modlitby v jeho hodině poslední. Krása i ošklivost, svatost i zločinnost byla náplní našich dnů a pomáhala nám nejhlubším studiem k poznání skutečnosti člověka.
 Jistě většina z Vás, mladých přátel, musí mít zkreslený názor o této době, protože to, co nám servírují veřejné prostředky o životě v této izolaci dneška, nemá nic společného s oněmi hrůzami, snad jen stejnou střechu budov, kterou jsme postupně obývali.
 V tom nesmírném hrubiánském privitivismu padesátých let bylo tolikráte nezaslouženým dobrodiním jen prostě den přežít. A tolik z bratří ho nepřežilo.
 Jsme posledními svědky těchto hrozných událostí, které matrikují několik set pověšených - víc jak 15.000 ubitých a téměř čtvrt miliónu všech otců a matek, kteří byli vyrváni z náruče vlastní rodiny a museli plnit plán zločinců, jež nás obklopují ještě i dnes.
 Vím, že nemůže pochopit náš postoj nikdo, kdo nebyl zfackován do tuposti nebo rozbit býčákem do bezvědomí. Nikdo z lidí, kteří pokračují ve svém pohodlném životě nemůže ani vnímat tuto skutečnost, kdo ještě nikdy nedostal jen litr vody na den a jeden krajíček hubeného, tolikráte páchnoucího chleba, kdo se nesvíjel před netvory, z nichž tolik nám dělá ještě dnes publikum na našich ulicích.
 Nehovoříme o těchto záležitostech, aby nás to nutilo k odvetě, abychom se chtěli ještě pomstít, jen toužíme jako svědkové doplnit prázdná místa našich dějin, protože tuto službu zůstaly a zůstávají dlužny ještě všechny stupně našich škol, a s bolestí říkám i našich škol, těm generacím, které vyrůstají již jenom jakoby na trávníku, pod který náš národ zasul všechny ty oběti, které tvořily a tvoří a budou tvořit hodnotu našich dějin.
 Dvě zasažené generace, které přežívají v civilním životě i v zaměstnání, nás musejí vnímat jen jako výčitky a vím, že tolik i z přítomných si rádo oddychne, když ubudeme ještě my jako poslední svědkové, kteří těmito chodbami prošli.
 Mějme však na paměti, že minulost nemůžeme vymazat. Všechno na ni navazuje i v dobrém i ve zlém. Nedá se přítomnost jen projít mávnutím lehkovážného odpuštění, protože postrádáme ono pokání, které před rozhřešením je vždycky nutné.
 A budeme to tvrdit i na vzdory našich nejmocnějších, kteří by i od Vltavy rádi svými chlapskými gesty chtěli tuto politiku líbivosti dát jako čáru nad tím, co nebylo nikdy vyrovnáno. Vím, jak nás znechucuje ještě dnes jednání těch, kdo odmítají pravdu.
 Možná, že je třeba vzpomenout i krutosti minulé války. Jenže tam je jeden podstatný rozdíl: tyto bolesti byly působeny cizími netvory. Ty, kterých vzpomínáme se šklebem bolesti dnes, působili příslušníci našeho vlastního národa. Spílali nám naší vlastní řečí, s pošklebem, že se od gestapa též něco naučili. Proto to cítíme jako živelnou nutnost smývat solidním životem tuto hanbu českého národa. Před touto skutečností nikdo ani naši učitelé nemají kam utéci.
 Na těchto posvátných místech úpěnlivě voláme: Nenechejte zapadnout v hanbě nikoho z těch, kdo prolili svoji krev v uplynulých desetiletích hanby českých dějin. Svou vlastní pravicí jsem zatláčel oči tolika bratřím. Tuto prostou Bibli chovám jako relikvii, protože ji třímalo v rukách v izolaci tolik význačných mužů našeho národa a samému generálu Píkovi před jeho potupnou popravou na smetišti v červnu r. 1949, byla slova z ní útěchou. Jako bych i na tomto obalu cítil ještě poslední tep jeho trpícího srdce, protože jeho jedna z posledních vět byla: "Proč musím tuto hanbu snášet zrovna já od českého národa, když jsem věnoval svůj život a snad i čas rodiny právě tomuto národu". A 21. června byl hnusným způsobem pověšen zrovna pod okny, kde jsme přebývali na D1 na smetišti Borské věznice.
 V těchto rukou jsem měl, při jedné z nelidských operací pátera Basovníka - salesiána, když jsem zbyl jako jediný asistent při zásahu, kdy hnusný lékař tupým skalpelem otvíral na lágru Tmavého dolu jeho svalstvo, aby vytlačil další hnis, který již byl skoro poslední, protože příští den znamenal už jeho skon a předstoupení před soud Nejvyššího, jeho trpící obličej. Byl jenom jedním z mnohých.
 Touto pravicí jsem zatlačil oči mladému spolubratru - technikovi z Kroměříže, když teskně vyprávěl před nastoupením do šachty o své rodině, která byla jakoby vzorem pohody a vzájemné lásky. Tento stesk mu rozpůlil doslova srdce při zvuku jeho poslední věty: "Kdybys věděl, jak my se máme rádi s celou rodinou, kdybys pochopil tu krásu, ve které jsme žili, možná že by ti byl bližší i dojem pekla, ve kterém se pohybuji. Nepochopím skutečnost, že já musím být zde v tomto hnusném prostředí šachty a oni pronásledováni všemi možnými bezohlednostmi musejí čekat a cítím, že marně, na můj návrat".
 Měl-li by náš výčet ukrutností být úplnější, bylo by k tomu potřebí mnoha přednášek, řada nekonečných hodin, kdybychom jako ve filmu přibližovali všechno to, co se dokázalo prožít a někdy jenom přežít ve všech šatlavách naší ubohé vlasti. Jednu z velkých bolestí jsme cítili v osamocení, ale též v tom, že vlastně to byli jediní zástupci celého národa, který nechtěl ani nic vědět o těch, kdo měli jiný názor, kdo pro tyto své náhledy byl izolováni od normálního života, kdo čekal na svoji pravdu celá desetiletí a ani dnes, a to tvrdíme všichni shodně, jsme se nedočkali slov uznání anebo zaslouženého zařazení do nejmodernějších našich dějin.
 Tvrdím jedno, že útěchou zůstává síla z víry tak, jak jsme ji pociťovali a naši bratři v hodinách opuštěnosti, siroby a trýzně. Stejně voláme z těchto a podobných míst, abychom přestali s falšováním dějin a s nepravdivým pohledem na všechno to, co zatím nepoznáváme, že by bylo národem zařazeno do normálního běhu historie českého národa.
 Kdo přežil a žije, považuje tuto dobu nejenom za zkoušku, za utrpení, ale též za nesmírnou milost, ze které se dá nejenom žít, ale též rozdávat síla všem, s nimiž se stýkáme v životě. Změnilo se mnoho, ale ne do té míry, že by se dal překročit tolikerý hranatý balvan, jichž se nakupila celá halda jako žitá nemravnost zvláště posledních generací. I my za ně zodpovídáme. My ale máme k tomu především co říct a na nás na všech záleží, zda bude možné se vyrovnat s minulostí a začít konečně život otevřený, jasný, krásný a čistý.
 Nebylo mnoho ani bratří, kteří by smýšleli jinak. Většinou i v těch velkých aglomeracích na společných ubikacích či lágrech jsme si byli blízcí a co je nutno podotknout, s hanbou tolikráte žitou v civilu, domluvili jsme se člověk s člověkem v dobré pohodě a to i tehdy, jestliže šlo o typy kriminální, protože tam končilo všechno rozdělení. Byli jsme bratři, ať jsme byli rozdílní svým náboženstvím, paragrafem anebo celým systémem vlastního života.
 Kolik vyhaslých tváří nám dnes připomíná, abychom nezapomněli jmen, která patří na čelná místa v naší historii. Jsme vděčni na tomto místě každému, kdo nám dokázal být blízko, kdo víc než dával útěchu, ji od nás přijímal, protože ten nejkrásnější pocit v celém našem životě spočívá v tom, že jsme a můžeme být prospěšni jiným. Ať těm, kdo zavinili, anebo spoluvytvářeli všechnu hrůzu, kterou neseme ještě ve svém myšlení a na svých tělech, ať ti, kdo zneuznávali právo jinak smýšlejících na život poznají v konečné fázi svého života, že není jiné metody k vyrovnání, než pokorné schoulení před spravedlivým Bohem, než ono význačné Pane smiluj se. Jinak půjdeme i my dále s křivdou, kterou jsme působili, s křivdami, které jsme snášeli, se zlořečením za všechno, co vidíme ještě nevyrovnáno za tolik desetiletí.
 Bůh je to, který nás tenkráte vedl a On to bude, kdo musí být zase tou první silou, kterou budeme čerpat z jeho jistoty.
 Vzdávám díky nejenom vám, kdo jste byli přímo účastni, ale i všem rodinám, ve kterých nám nechali místo až do té chvíle, kdy jsme se mnozí mohli vrátit jako živí anebo jste uchovali památku těch, kdo se nevrátili a jejichž popel byl rozptýlen po všech možných blízkostech lapáků. V konečné fázi je to Bůh, který bude soudit. Jen aby nás nenašel v tu chvíli bez víry. Pak by naše neštěstí bylo neléčitelné.
 Díky Vám.
 Promluva k 7O. výročí úmrtí Dr. A. Cyrila Stojana
Zdař Bůh, bratři a sestry!
 Nepovažujte to za troufalost, že ve Vašem slavném
dni, v den oslav 70 let od úmrtí služebníka Božího
Antonína Cyrila Stojana, stojím před Vámi. Je to ve funkci župního vzdělavatele.
 Všechno, co je spojeno s tímto jménem, by mělo vyznávat velkou úctu i víru, mělo by to znít písní, která opěvá věrného syna Moravěnky drahé!
 Je to nejslavnější muž českého nebe. Vyšel z Vás, z hanáckého kmene. Byl nejdříve tím nepatrným, snaživým hošíkem, který vyrostl ve velikána duše a nyní věříme, že i ve světce.
 To nás naplňuje radostí, že i pro každého z nás je tato cesta možná, že i my, a to zvláště vy, kdo jste zahořeli orelskou ideou, můžeme pohledem naplněným láskou i touhou bratřím a sestrám znamenat průvodce životem k výšinám, kde je náš Pán!
 Máme-li následovat, musíme znát. Je třeba vědět o jeho prostředí, ve kterém vyrůstal, o jeho životních metodách, kterých užíval. Je nutné se ponořit do oněch pravd, kterými žil, abychom mohli vyjít jako on ze sebe a být pro ostatní služebníky stejně nezištnými, jako byl on sám.
 Přichází z vašeho vesnického prostředí. 22.5.1851 je ten požehnaný den jeho narození. Kolik lásky muselo předcházet, než přišel na svět a mohl být tím milým t a t í č k e m  Stojanem!
 Všechno co mohl v životě prožívat, se stává důležité. To je ona první pravda, kterou bychom chtěli oživit zvláště pro Vás, nejmladší i mladé. Považovat všechno, co přítomně žijeme za tak velké a důležité, že nepromarníme nic z těch chvil, které nám právě Pán nabízí.
 Po obecné škole v Beňově jde do Staré Vody - k bratřím, aby se učil německy, pak do Příbora na nižší gymnásium, které se stalo pro něho místem působení i růstu, když později nastoupil jako kněz k oltáři mariánského kostela.
 Chcete-li poznat jeho osobnost, je nutné vidět jeho růst v kněze, politika, lidumila, v biskupa, který je stálou výčitkou pro všechny, kdo nastupovali na stejný stolec Metodějův s kvalitami, které jej nemohly sledovat.
 Kněz - politik - to nám nikomu dnes nezní vábivě, protože máme ještě v paměti neblahé zaměření tolikerých spolubratří, kteří právě na špatně pochopeném vztahu k politickému dění sešli i z cesty víry! Zvláště všem mladým je nutné znovu připomínat pomalý růst poctivého křesťanského život.
 Jeho formovali na gymnáziu v Příboře, na vyšším v Kroměříži, v semináři v Olomouci. Není náhodné, že do doby jeho růstu zapadá prohlášení dogmatu o Neposkvrněném Početí i nauka prohlášena ve Vatikánském koncilu o papežské neomylnosti, která si žádala i jeho přímých reakcí. Ve studentských letech byl nadšen velkým Sušilem, jehož odkaz věrně následoval po celý život.
 Dovedl sbírat nadšení ze všech velkých církevních událostí tak jako z příležitosti svěcení oltáře na Velehradě, kde se shromáždilo na 80 tisíc poutníků. Snad to byl začátek jeho touhy po sjednocení křesťanů, zvláště Slovanů. Bylo to v nedobré době, kdy církev byla doslova dána pod dozor státu. Střety mezi státem a církví ho poznamenaly na celý život. Seminář se pro něho stal školou srdce i vůle. Zdůrazňoval to, co bych i já chtěl zdůraznit Vám mladí: stát na pevné půdě a upírat zrak k nebi. Nevyhýbal se ničemu, kde získával onu mužnost, která nám imponuje v jeho celém životě.
 5.7.1876 byl vysvěcen na kněze. Splnila se jeho touha: dát se cele do služeb Bohu, do služby bližním. A ta ho neopustila, ale rostla po celý jeho život.
 Je dán jenom na měsíc do Šilperka a pak byl poslán do Příbora, kde hledal duše ve zpovědnici, u nemocných. Věnoval se mládeži, je zapálen Hostýnem, kam nese první cihly ke stavbě poutního domu. V Příboře spolubuduje české gymnázium s konviktem. Proto je přeložen, ale jen nakrátko, do Veřovic, pak do Svébohova a od r. 1888 až do 1908 byl farářem v Dražovicích.
 V roce 1897 se stává poslancem, kde vykonává stejně horlivě všechny povinnosti politika, vlastence i lidumila, jako by záleželo jenom na něm a na jeho práci. V roce 1912 - korunovace na svatém Hostýně - a pak následuje hrozná Světová válka, kde začíná jeho neúnavný zápas o vše, čím mohl pomáhat. Velmi brzy všichni poznali, že není jiného přímluvce v parlamentě a na úřadech, než tento dobrý tatíček Stojan.
 Nic a nikoho nebral povrchně. V krajním nepohodlí, v neúnavném hledání nacházel celou náplň svého života, kněžského i politického pracovníka. Největší hrůza jej však obestírala až po Světové válce, kdy všechno zuřilo proti církvi, proti Římu, kdy odpadlo 288 kněží a více jak milión věřících.
 Do této doby vstupuje jako generální vikář a později jako olomoucký arcibiskup, aby se stal silou, která byla vždy podobna otevřené náruči i pro spolubratry, kteří sešli na scestí.
 Jen dvě léta stál v čele největší diecéze v Olomouci.
 Jeho jméno je pevně zakotveno v celé církvi, zvláště tam, kde se musí hovořit o sjednocení, o lásce k bližnímu, kde se hledá vzor kněžského života, kde se touží po poznání ryzího srdce.
 Zvláště mládeži je jeho život vzorovým v intenzivním růstu za mládí, v jeho nesmlouvavém postoji v každé situaci, v jeho snášení protivenství a to i v takových okolnostech, kdy přistupoval k oltáři jen nepatrný počet bohoslovců.
 Poznávejme naše vzory a následujme je více ve ctnostech, které jsou tolik potřebné v naší rozbouřené době.
 Spojme úsilí a statečnost se zbožností a i jeho život nám bude světlem.

 Řada myšlenek je věčně platná, proto je docela lhostejné, zda je přednášíme v domácím prostředí nebo v cizím. Protože jsem byl vyzván, abych ve Vídni na sympoziu Řádu Panny Marie Jeruzalémské prohovořil o některých faktorech platných v minulosti a vývojově zasazených do přítomné doby, proto pro zajímavost uvádím plný text:
 Hochwürdigste Herren, liebe Mitbrüder.
 Mit grosser Dankbarkeit möchte ich diese Angelegenheit annehmen und zuerst Sie alle auf das herzlichste begrüssen. Ich freue mich inständig aus der grossen Gnade in Ihre Bruderschaft aufgenommen zu sein. Ich komme aus der Nähe von Olmütz. Gross Wisternitz ist der Ort, wo Ich setzhaft bin.
 Ich möchte wenigstens etwas über die Verhältnisse in Böhnen und Mähren darlegen.
 Ich möchte vorerst bemerken, daß die Verhältnisse in unserer Republik kompliziert, unklar, undurchsichtig und unfreulich allen vorkommen müssen. Es ist schwer wiemöglich alles bescheit wissen, wenn man nicht mit dem Volke und in dieser Region gelebt hatte und Ich füge gleich dazu und nicht wie die meisten besonders die Priester durch die Kriminälle durchgegangen sind. Es ist sehr wohl möglich viel über die Verhältnisse zu wissen und andere Sache ist den Kern der Angelegenheiten zu verstehen. Ich möchte Ihnen einen Teil dessen vorzeigen, wo Ich und die meisten von den Brüdern sich bewegten.
 Also zu dem Erlebnis müste auch das Miterleben gehören. Es ist vorauszusetzen, das wenn die Kulturräume so nahe stehen, dass wir auch die ethnischen und die religiösen Angelegenheiten verstehen imstande sein werden.
 Mir kommt es nicht überflüssig vor, wenigstens etwas über die Entwicklung der Vergangenheit zu berichten. Die historischen Tatsachen haben sich oft gemeinsam mit ihrem Lande entwickelt. Unsere Geschichte ist nie kompakt gewesen.Wenn wir den historischen Rahmen beurteilen wollen, müssen wir den Anfang der böhmischen Geschichte im 8. bis lO. Jahrhundert anfassen. Dazu gehören die grossen Przemysliden, mit dem hl. Adalbert. Wenzel, Ludmila und Johannes Nepomuk. Wir müssen die ganze Reformation mit Hus, Ziska und dem Podebrad erklären suchen.
 Es ist zu betonen, daß das böhmische Volk nie ganz christlich geworden ist. Doch die ganze Geschichte des Mittelalters und des beginnenden Neualters ist religiös geprägt worden.
 Wir wollen unsere Erwägungen erst nach dem zweiten Weltkriege starten. Es ist zu betonen, das die tiefste Wunde in unserem Leibe durch den Abfall von beinahe drei hundert Priestern verursacht wurde.Unmittelbar nach dem 1. Weltkriege.
 Die sogenannte Böhmische Kirche hatte fast eine Milion von Gläubigen versammelt und überall wo man diese Kirche findet, findet man auch den Zerfal, nicht nur der Kirche sondern auch der Moral. In diesen Ortschaften ist der Hass und Unliebe zu beobachten, keine Spur nach den Bestrebungen zu der Einheit. Die sowie so in dem ganzen Lande nur formal klingt.
 Diese Kirche strebte nach der Nationalsprache in der Liturgie, wollte verheiratete Priester und löste alles auf, was ihnen unbequem erschien. Bis zum Zweiten Weltkriege haben diese Renegaten keine selbständige Lehre gebildet. Diese ganze Bewegung hatte sehr wenigen positiven Effekt während der ganzen Tätigkeit zeigen können. Sie nennen sich Husiten und sind es in allen Lebensformen. Das bedeutet, alles zu zerlegen was katholisch ist. In der Gegenwart haben sie überhaupt keine Jugend mehr. Doch die alte generation hält an dem Abfall sehr fest.
 In der zeit zwischen zwei Weltkriegen hat unsere Kirche grosse Möglichkeiten gehabt. Man konnte viele Bürger durch die Religion beeinflussen. Es liefen viele Fachkurse, Exercicien, es haben sich auch einige gute Vereine bilden können. Auf allen Wahlfahrtsorten haben sich hundertausende Gläubige versammelt. Es wurden auch mehrere theologische Fakultäten aufgebaut und in der ganzen Zeit war kein Priestermangel. In der Politik haben wir auch gute Vertreter im Parlament gehabt. Dem Anschein nach alles in Ordnung. Doch der alte Hass gegen die Monarchie zwang besonders die, die sich zu der Inteligenz meldeten in die Reihen der Sozialdemokraten und Komunisten. Der Präsident Masaryk war auch gegenüber der katholischen Kirche feindlich gesinnt. Schon damals war der Kern des Moralischen nur in den Familien zu suchen.
 In unseren Familien waren sehr wenige Scheidungen, Keine eingriffe gegen das Ungeborene Leben,mehr Kinder und viele Priesterliche Berufe oder viele Berufe zu dem Ordensleben. Doch der Laicismus suchte sich auch hier sehr bald die Opfer.
 In der Zeit des Zweiten Weltkrieges hat die schwere Korruption der Charaktere begonnen. Auch die Christen haben sich sehr schnell dem Lebensstil angepast. Ich war drei Jahre während des Kriges im Seminar. Wir konnten sehr wohl in kleineren Kreisen arbeiten, entweder in der Katechese oder im Kirchengesang, oder direkt als Mitarbeiter in der Liturgie. Wir waren aber sehr wenige, die nicht eingesetzt worden sind im Dritten Reich. Für mich war auch diese Zeit voll Möglichkeiten. Unmitelbare Vorbereitung auf die Aktionen gleich nach dem Kriege. Nach Beendigung des Krieges, haben wir zwei gute Jahre voll Aktiwität erleben können. Nur Zwei Jahre.
 Diese Epoche können wir als eine schöne Schonzeit bezeichnen. Doch sie dauerte nur zwei Jahre, bis zum Februar l948.
 Inzwischen bin Ich Priester geworden. Nach dem Umsturz noch im Jahre l948 sind schon die ersten Priester mit vielen Laien verhaftet worden. Die Zahl der Katholiken sank auch damit, daß über 3 Milionen der deutschen Bevölkerung ausgetrieben worden ist. Binnen 3 Jahre sind im dienst nur 30 Prozent der Priester geblieben.In den schweren Jahren das heißt bis zum Jahre 89 sind in unserem Lande über 300 000 von Bürgern eingesperrt gewesen. Mir gelang es auch schon unter den ersten ins Gefängnis zu gehen. Ich war dort über 10 Jahre und zu meinem Glück habe Ich die große Möglichkeit auch mit den höchsten Offizieren zu schmachten. Für mich war es zwar eine gefährliche Epoche, doch die Möglichkeiten, die Ich voll ausgenutzt habe, waren sehr bedeutend und für die weitere Lebenslehre sehr nützlich. Es war Die höchste Hochschule,die in Europa existierte.
 In den festen Kriminällen waren die Möglichkeiten mager, aber in den Lagern auf den Kommandos, in den Schächten, wo wir mit vielen Priestern und Laien beisammen waren, haben wir sehr wohl auch mit allen Mitbrüdern Laien gemeinsam katechesiert und gemeisam die Lösungen für das wahre christliche Leben gesucht. Wir Prister waren dort notwendig. Die Laien, besonders die jungen Väter oder die Studenten sahen es als eine großte Gnade die Priester nahe zu haben.
 Das unbegreifliche Schlagen, die ganze Tortur war für uns Priester nicht das Schlimmste. Das schweste für alle war das Leben in den Einzelzellen. Die Einzelzellen waren für alle nicht nur für uns das was nur die Stärksten ohne Gefahr durchgestanden haben. Dabei die sogenannte Korektion bedeutete für viele den Tod. Ohne frische Luft, ohne medizinische Behandlung, ohne Möglichkeit sich zu beklagen beim Rapport. Isoliert, nur jeden zweiten Tag Essen aber Schlagen nach dem Belieben der Wächter. Die christliche Ergebung, war das Richtigste in der ganzen Praxis unter dem Toben der Bolschewiken. Es war nicht erträglich, wenn wir nach drei Monaten badeten. Eine längere Zeit waren wir auf den Einzelzellen bloß zwei Priester, in der ganzen Abteilung. Dabei waren wir über hundert unter den vier Duschen. Unsere Aufgabe war, alle, die es verlangten zu beichten. Es sah tragisch aus, diese nakten Männer zu absolvieren. Aber auch das war unsere Pflicht, und eine Freude.
 Nach dem Jahre l948 ist der Kampf gegen die Kirche auf das stärkste entflammt.
 1. Der dialektische Materialismus ist proklamiert worden als die eizig gültige Lehre, alles, was den Gesetzen des Marxismus widersteht ist verboten. Die Feinde des Marxismus sind Feinde des Staates. Wir beschäftigen uns mit der Religion insofern sie dem Marxismus im Wege steht.
 2.Die Kirche ist nützlich nur isofern sie sich auch über das Wohl der Bürger kümmert. Niemand darf sich in der Politik angagieren, ohne direkte Anpassung an die Partei.
 3.Pius der Xl. hat den Atheismus verurteilt, in dem er sagte, die Atheisten treten offen gegen die Religion in dem sie nur um das Brot für die Massen kämpfen.
 In dem Jahre 48 hat die Kommunistische Partei ein Angebot der Kirche gemacht. Mit dem Staate eng zu arbeiten als ein Ganzes. Die Ganze Struktur soll sich dem kommunistischen Diktat beugen, die Kirche als Ganzes soll sich den kommunistischen Plänen anpassen. Das müßte die totale Anpassung der Kirche in den staatlichen Apparat bedeuten.
 Das war das eine Angebot, im Falle der Ablehnung würde das den unbarmherzigen Kampf gegen die Kirche bedeuten. Das sollte bedeuten, nicht nur die Gläubigen, sonder die ganze Hierarchie sollte sich in den Dienst der Partei stellen. Aber die Kirche wollte sich Ihren Platz für die selbständige Tätigkeit sichern. Aber wie, wußte man nicht, den es gab in der Geschichte keine Prezedenzen.
 Die Kommunisten haben alles unternommen um die heimatliche Kirche vom Vatikan loszureissen. Einen Weg sahen sie in der Gründung von nationaler Kirche. Doch auch der Minister Plojhar war scharf dagegen. Der minister Cepicka hatte einen Plan erarbeitet, wie man die Kirche stufenweise in den Dienst der Partei bringen könnte.
 Kardinal Beran lehnte jede direkte Mitarbeit ab.Ministerpräsident Zapotocky betonnte, er brauche eine starke Kirche, doch sie als Ganzes müsse der Partei dienen. Das Verhältniss zu der Kirche ist noch nicht prezisiert worden. Das Te Deum nach der Gottwalds Presidentenwahl war etwas unerhörtes. Das war villeicht der Anfang des Kampfes gegen die Kirche.
 Die Bischöfe sind isoliert worden, die Priester massenweise eingespeert die Laien in die sogenannte katholische Aktion gezwungen, die Periodica eingestellt, drastische Reduktion der Aktivitäten eingeführt. Es waren viele Versuche von Seiten der Partei unternommen worden, direkt in die Kirchenstruktur einzudringen. Eine Friedensorganisation der Priester ist gestartet und alle schwächeren Mitbrüder haben ihren Platz in der Mitarbeit gesucht und gefunden.
 Inzwischen sind unsere Bischöfe unter die Obhut der geheimen Staatspolizei übergeben worden. Die Staatsführung zielte ausnahmslos zur Ausrottung aller religiöser Praktiken in unserem Lande. Die Laien sind bis auf kleine Ausnahmen treu geblieben und schmachteten mit uns in allen Kriminällen. Die marxistische Weltorientierung war die einzige Richtung in den Schulen wie in den Betrieben. Alles was mit der Religion im Zusammenhang stand, wird lächerlich hervorgestochen, keine Schanze für die Kinder der gläubigen Eltern weiter studieren ze können.
 Alle unsere Bischöfe waren schon isoliert, die Processe mit allen Ordensvorstehern auf das Unmöglichste getrieben. Nur an einem Tage sind über 15.000 Priester und Nonnen eingekerkert worden. Die Generalvikare sind an Stelle der Bischöfe eingesetzt worden. Die Kirche in Böhmen war nicht imstande die Exkommunikationsdekrete durchzuführen.
 Die kommunistische Partei versuchte überall und in jedem Milieu richtige Mitarbeiter zu finden. Meiner Meinung nach fehlt besonders unseren Vorstehern diese harte Schule um den Verhältnissen und den Leuten überall passende Antwort zu geben. Die Teorie ist sehr wenig. Es ist wahr, wir haben aus dem Enthusiasmus gelebt und wenn es möglich war auch den Burschen, die mit uns waren solches Leben dargeboten. Die Priester waren notwendig. Nur in den Einzelzellen war es unmöglich die anderen beliebig zu beeinflussen. Ein Lächeln auf dem Spaziergang, war mehr wert als ein Stück Brot. Wenn wir die Verhältnisse beurteilen wollen, halten wir daran fest, daß in jeder Anstalt nicht nur die Wächter, sondern auch das Essen, auch die Behandlung ganz veschiedenartig ausging. Dort hat man den Menschen so gesehen, wie er wirklich ist, nicht nur wie er den andern gegenüber aussehen wollte.
 Jede einzelne Heilige Messe in der Isolation ist unfergeßlich. Die Konzentration beim Gebete läßt sich nicht nachahmen auch nicht in der besten Kirche der Welt. In diesem Milieu hat bloß das Stöhnen der Geschlagenen besinnlich gestimmt. Die Gemeinschaft von Brüdern war das Aurichtigste, was man im ganzen Leben erleben konnte. Eine richtige Schule auch des geistlichen Lebens. ln Mirau waren wir 640 Priester beisammen. In Kartaus mehr als 500, überall in der ganzen Republik waren Leute und Läutchen, gewöhnliche Menschen, wie die höchste Inteligenz in gemeinsamer Beeinflussung mit den schweren Strafen auf den Zellen. Immer zufrieden und glücklich.
 Manchmal waren die Verhältnisse so hart gewesen, daß sie der richtigen Hölle gleichkamen. Manchmal war es bloß Isolation und etwas weniger Bequemlichkeit wie zuhause. Es gibt manche unter uns, die während der ganzen Jahre nicht eine Ohrfeige bekamen. Dagegen Ich zum Beispiel war nie ein halbes Jahr ohne Strafe Ich habe immer und in jeder Gelegenheit den Erziehern ins Gesicht lachen müssen. In den ersten Jahren haben die Kommunisten alle ihre Stellungen befestigt, die Ämter ausgebaut und alles so vorbereitet, daß Niemand und nichts in der Kirche ohne Bewilligung der Staatsbeamten etwas ändern konnte, überall in den Bezirken, in Ländern, in den Zentralämtern, überall waren Bevollmächtigte Sekretare, die die Kirche regierten, dabei hatten sie unter unseren großen Mitbrüdern auch tüchtige Mitarbeiter gefunden.
 Das Gefährlichste in der ganzen Praxis war für die Partei Arbeit mit der Jugend. Denn wie sie behaupteten, auf die Jugend hat das Recht nur die Partei.Die Priester und Erzieher sind weggeschoben worden. Deswegen kann die Kirche nicht als Schuldige angeprangert werden, Die Erzieher sassen die ganze Zeit in den großen Staatsämtern. Jeder von uns kann wahrlich behaupten, daß nach der Rückkehr das Bittere erst begonnen hat. MancheMitbrüder sind uns gegenüber feindlich gesinnt, manche haben Angst vor den staatlichen Beamten,viele haben verraten, deswegen wollten wieder wir nichts mit Ihnen gemeinsammes haben.
 Es waren nicht viele Priester, die sich mit der Jugend beschäftigten. Deswegen sind wir immer sehr auffallend gewesen. Das Augenmerk war eben auf diese Priester am meisten gelenkt. Es ist interressant und wahr, daß die Buben treu geblieben sind, die die persönliche Formation durgemacht haben. Die ersten 2O Jahre hat man noch aus dem alten Glaubensschatz leben können. Die Lehrer hatten auch noch wenigstens eine Ahnung von der Religion. Nach dem Jahre 68 ist schon ganz ungläubige Generation der Lehrerinnen angetreten. Es gibt bei uns viele Lehrerinnen und wenige Lehrer, deswegen ist es auch in der Erziehung erkennbar. Im Jahre 68-72 sind manche noch zur Besinnung gekommen, sind zur Kirche zurückgekehrt, aber das war nur eine kurze Epoche und dann folgte sehr shnell die komplete Laicisation. Die Religion wird von neuem lächerlich gemacht, die Bequemlichkeit hat das übrig gebliebene vernichtet. Nach dem Umsturz in der Ostpolitik findet man die Muster im Westen, die moralisch schlimmer sind, wie der Ostkomunismus.
 Es besteht aber bei uns die ganze Zeit ein Informationsmangel, keine objektive Beurteilung ist zustande gekommen. Unsere Geschichte beinahe 5O Jahre ist total ausgetilgt worden. Die Nation, die gelitten hat, hat keine Vertretung, wird nur geduldet. Leider sieht man, daß der Marxismus erst jetzt voll gelebt wird. Kein Wissen, sondern nur Propaganda bliebt die einzige Quelle unserer Inteligenz.
 Die großen Monsterprozesse der fünziger Jahre haben die hierarchische Struktur komplet vernichtet. Kein enziger von unseren Bischöfen ist frei geblieben.
 In den Jahren der Unterdrückung haben viele Priester die neue geheime Struktur aufzubaen versucht. Manche fanden Kontakte zu Rom, manche ohne einen Zentralgeist zu haben, haben auf ihre eigene Faust mit den Gläubigen zu arbeiten versucht, es sind mehrere Priester zu Bischöfen geheim geweiht worden. Aus dieser Unsicherheit sind viele Unstimmigkeiten hervorgetreten.
 Die Mehrheit von Priestern, die aus den Kriminällen zurückgekehrt ist, bilden den richtigen Kern der neuen Kirche. Meist geistlich auf der Höhe doch physisch ruiniert. Nach dem Tode Stalins, Gottwalds, nach der Hinrichtung von Beria und Lichacev, ist die Chruscows politik des Zusammenlebens eingetreten. 196O ist die größere Amnestie angemeldet. Die Priester, die entlassen worden sind mußten aber in die Civilbeschäftigungen eintreten, es handelt sich auch um die Bischöfe.
 1965 ist Dr Tomasek in Prag instaliert worden.
 1968 haben sich neue Möglichkeiten gezeigt.Die Friedensbewegung der katholischen Priester versuchte von
Neuem in die direkten Kontakte mit Vatican zu treten.
 Sie wollten sich als dritte Verhandlungskraft anmelden.
 Die Leitmeritzer Theologen haben 68 offen protestiert gegen das Einmischen von staatlichen Beamten in die kirliche Tätigkeit. Die einzigen Vertreter der Kirche sind die Bischöfe.
 Dr Tomasek ist in den Vordergrund getreten. Die Bischöfe verlangen die Rückkehr zu ihren Ämtern.
 In den kommunistischen Reihen sind erste Kritiker aufgetreten und was interressant ist, auch sie haben auf das schärfste die kollaborierenden Priester verurteilt.
 Im Jahre 68 ist Dr Skoupy zum Amt zurückgekehrt nach Brünn, Dr Hlouch nach Budweis.
 In diesem Jahre ist ein Kongres in Velehrad zusammengetreten, hat die Friedenspriesterbewegung abgeschaft und Das Werk der Erneuerung gegründet. Die Religiosität ist im ganzen Land in Schwung geraten. Doch die Kritik von Rom hat eine Abkühlung erahnen lassen. An Stelle Dubceks ist Husak getreten, unmittelbar erfolgte eine neue Persekution aller andersdenkenden Bürger.
 197O ist Pacem in terris gegründet worden als Nachfolgeorganisation der Friedensbewegung. Die Mitglieder von dieser Organisation sind überall bevorzugt worden, in der kirchlichen Sphäre ist von neuem Angst angetreten Es ist von neuem ein starker Druck auf die Kirche ausgeübt worden und es sind Versuche unternommen worden, die Generalvikare zu Bischöfen zu weihen. Der socialistische Mensch ohne Religion ist zum menschen ohne Moral geworden.
 Olmützer Vrana ist zum Vorsitsenden der Pacem in terris Organisation erwählt worden.Inzwischen sind 3 Bischöfe gestorben. Skoupy, Hlouch, Trochta. Niemand von den Priestern kann sein Amt ohne die Bewilligung des staatlichen Beamten ausüben. Diese Einrichtung konnte Niemand in der ganzen Kulturwelt begreifen. Doch die Tendenz von Rom war ständig,mit der Partei zu verhandeln.
 Mit dem Jahre 89 ist eine gewisse Besserung angetreten. In den zweiten zwanzig Jahren ist auch die tiefe Verflachung und Lauheit angetreten. Auf einmal sieht man das Veschwinden der Religiosität sowohl praktisch als auch theoretisch, es schwindet die Aktivität in allen Glaubensbereichen. Kein Vergleich mit dem Jahre 68.
 Die meisten Kirchen und Klöster stehen in Ruinen und bis auf Ausnahmen, die jüngste Priestergeneration hat weniger Interrese an den öffentlichen Aktionen. Viele neue Organisationen versuchen nun den festen Boden zu fassen, doch jetzt sieht man, daß zwei Generationen total von der Religion abgerückt sind. Die Erneuerung der Objekte ist nur mit Hilfe von Außen ermöglicht worden. Die Zahl der Gläubigen ist zurückgegangen. Wir sind wenige, als vorausgesetzt. Deswegen auch die Aktivisten sind sehr seltene Mitarbeiter. Die Jugend ist lau und fauler geworden. Dabei unter der jüngsten Priestergeneration hat man sehr viele Extravaganzen gestartet, die wenig mit dem täglichen Leben des Christen gemeinsames haben.
 Die meisten von den Priestern, die aus den Kriminällen zurückgekehrt sind sind wieder unter denen, die das ganze Leben der Kirche beeinflußen. Wir haben die ganze Zeit mit Dr Zverina und anderen mitgewirkt in den Kursen ,die nach dem Jahre 89 als ordentliche Hochchule anerkannt wurden. Viele von unseren Zu hörern haben vortsetzen können in den Fakultäten, die eröffnet wurden.
 Man hat auch mit den Pastoralkursen angefangen, Katecheten geschult, die Charitas neuorganisiert und mehr den Kontakt mit dem Ausland ausgebaut.Doch während des Komunismus hat man sehr wenig die Fremdsprachen unterstützt. Wir sind wieder nicht viele, die sich mit der Jugend beschäftigen wollen. Ich stand immer in der Pfadfinderbewegung, mit den Ministranten in regem Kontakt, deswegen auch alle aktivitäten und auch das wissenschaftliche Streben blieb auf diesem Boden.
 In dem letzten Buch habe Ich alle Erkenntnise der 50 Jahre dauernden Tätigkeit dargelegt und erklärt. Dazu gehören noch viele Vorlesungen, die ich noch ständig überall wo es verlangt wird auf dem ganzen unseren Gebiet halte. Ich betrachte die Bewunderung und die Liebe zur Natur als das Maßgebendste in meiner ganzen Tätigkeit. Deswegen tun wir überall das Meißte um die Kinder ganz praktisch für das tägliche Leben in der Familie und in dem Kreise, wo sich eben bewegen vorzubereiten, überall müssem sie alle beweglich sein und opferbereit, gleich eben ob es sich um die kleinsten oder die größeren handelt. Je nach dem Alter sind auch die Ansprüche angepaßt. Wir haben so in verschiedenen Aktionen mit den Burschen und Mädeln in 25 Jahren direkt an mehr als 50 Objekten mitgeholfen oder sie selber durchgeführt. Ständig in Bewegung, ständig in Tätigkeit um nicht die Zeit zum Verderben zu finden.
 Wir arbeiten mit wenigen Parollen, die wir realisiet haben wissen. Zum Beispiel:
 1. Wir trinken nicht und bieten den Alkohol auch nicht den anderen.
 2. Ständig freudig und beweglich.
 3. Um eine viertelstunde schneller und besser, wie die anderen.
 4. Jeden Tag eine gute Tat.
 5. Jede Woche eine Hilfe zu leisten, denen die es verlangen
 6. Jeden Tag 10 minuten Heilige Schrift.
 7. Jede Woche wenigstens ein kleines Buch durchlesen.
 8. Um jeden Preis selbstständig zu sein. Keinen Diener für sich.
 9. Auf das erste Wort befolgen, nie hadern.
 10. Jeden Monat einen Kameraden zum Guten zu beeinflußen suchen.
 Unsere Praxis ist nie leicht gewesen. Unsere Buben un Mädels müssen nicht nur mithelfen, sondern auch selber zu oraganisieren lernen. Aktiwität ist die erste Voraussetzung um Führer zu weden. Deswegen muß man ständig behutsam das Selbstbewußsein erziehen, jeder von den jüngeren muß nach der Führung trachten. Unser Ziel ist nicht die Masse, sondern der selbstbewußte junge Mensch, der auch die Verantwortung auf sich übernehmen kann.
 Wir legen großen Wert auf die physische als auch auf die geistliche Entwicklung. Deswegen mag sich um Essen, Turnen, Aktivitäten, um Handarbeiten handeln, um Aufbau des Lagers oder um die Arbeit bei der Rechenmaschiene, zu der sie auch ständig freien Zutritt haben. Sie tun den Garten besorgen und müssen auch auf dem Hofe die Hühner und Schafe betreuen. Sie sind dazu geführt die Arbeiten den Eltern zu erleichtern. Die Jugend soll viel verstehen um viel zu helfen. Dazu dienen auch Minikurse, wo man das Nützliche wiederholt und von jeder Begegnung etwas neues mit sich nach Hause bringt. Dabei führen wir die Buben und die Mädchen geteilt. Zuerst müssen sie zum erzogenen Jungen Mann werden oder eine gut erzogene Frau und dann ist es möglich die Bekanntschaft intimer auszubilden. Die Anlagen sind bei den Buben und bei den Mädchen so verschieden, daß die Mischung nur den Stand verschlechtert.
 In den 50 jahren habe Ich breite Untersuchungen bei den Jungen durchgeführt. Es war meistens in kleineren Kreisen, die unaufällig waren und dabei haben den Punz der indiviuellen Führung nie verloren. Die meiste notwendige Zeit müssen die Erzieher mit den Kindern beisammen sein. Keine bequeme Praxis, wenn wir aus der Jugend praktische und gut erzogene Führer haben wollen, die auch Christen bleiben sollen.
 Wir wollen in jeder Bewegung eine Elite ausbilden. Deswegen verstehen sie streng gegen sich selbst zu sein und mild zu allen anderen sie sind opferwilliger und schneller in allen Aktionen, wie es die anderen Kinder verstehen können.
 Im Guten existieren keine Ferien. Die Sünden der Jugend bei uns: das übermässige Trinken, das Rauchen, der ungebundene Sex, das übertriebene sitzen bei der Television und das große Verschulden an der Jugend ist die unmögliche Feminisation, wie in der Schule so auch im öffentlichen Leben.
 Leider sind auch unsere Pedagogen meistens nur Teoretiker, die weder mit der Jugend gearbeitet noch mit ihr beschäftigt auf irgend eine Art gewesen sind.
 Die Hände und das Herz müssen gemeinsam wachsen. Den offenen Zutrit zu den Mitteln des übernatürlichen Lebens müssen nahe stehen, der Erzieher muß in jedem Augenblik bereit sein ihnen Raat und Hilfe zu leisten. Wir müssen in unserem Raum mit der schwersten Antipatie gegen Die Religion rechnen. Wir müssen viele Objekte besorgen, deswegen bleibt uns manchmal wenig zeit auf die persönliche Leitung der Gläubigen.
 Wo sich aber die aufrichtige Autorität verliert, dort läßt sich auch nicht erzieherisch eingreifen. Wir dürfen nie solchen Irrtum begehen, daß wir in den wichtigen Angelegenheiten die Wahl nur auf den Kindern lassen.
 Dabei muß man überall um das Kind um sein Dasein um seine Selbstrealisation kämpfen. Nicht nur um dem Platz, sondern um bloßes Leben. Es gibt noch grössere Familien bei uns, doch nur sehr vereinzelt. Die bieten bessere Schanzen für die Kinder, das kostbare ist, daß sie in den grösseren Familien die prinzipielle Gesellschaftserziehung zuhause meistern können.
 Das System, daß Ich als praktisch angesehen habe, ist, die ganze Weltanschauung in Stockwerken zu erklären. Dabei die größten Vorteile, die wir in den Kriminällen erreichen konnten, sind die besten Kontakte mit den Erdschichten unten und die Kenntnisse aus der obern Natur aus der Zeit als Ich im Revier arbeiten mußte. Kein Zufall nur Göttliche Führung.
 Das, was die anderen nicht begreifen konnten, ist die ständige Gegenwart Gottes in der wir uns auch praktisch bewegten. Die Religion in Praxis.
 Dabei, kann man immer erkennen, daß alle Teorien sehr wenigen Wert haben in den Verhältnissen, wo man ständig im Provisorium Lebt. Wenn es vor 20 Jahren möglich war eine Schar von 5O bis lOO Burschen zusammen zu rufen, ist es jetzt kaum möglich l5 zu einem Unternehmen heranzuziehen. Das Individuelle muß dabei erhalten bleiben
 Was noch Ich zu betonen habe ist die Tatsache, daß in unserem ganzen Lande eine tiefe Abneigung gegen alle Religion und leider auch gegen Alles was uns der deutsche Raum representiert. Es ist eine richtige Invasion in den Zeitschriften und un dem Fernsehen gegen die Kirche und in unserem Bereich auch gegen den Deutschen Orden, denn es ist eine Wahrheit, daß das ganze Vermögen der Kirche eben schon halbwegs von den Kommunisten privatisiert gesehen wird. Deswegen ist jeder von den anständigen Menschen gewarnt, jemandem von den unseren Großen zu trauen auch ist es sehr ratsam in den Verhandlungen nur soviel zu verraten als Notwendig, Es besteht kein guter Wille dem Orden oder der Kirche wenigstens etwas zurückzugeben. Es ist nur ein großer Betrug. Die Ansichten im Westen mögen einwenig anders sein, die Wahrheit, die uns erschreckt is die, die Kirche hat viel schon von Neuem verloren in dem unsere Bischöfe nicht direkt, sondern durch ihre Beauftragten mit diesem Staate verhandelten. Die Moral ist noch total Marxistisch und auf jeder Stufe ist bei uns der Verrat möglich. Auch unter uns besteht diese Gefahr, denn es gibt viele auch unter uns, die mit der Rückkehr der Kommunisten rechnen Wir sind unter uns nicht einig und schwer können wir begreifen die Leichtgläubigkeit unserer Freunde vom Westen. Bei uns darf man nicht alles aussagen, nicht über alles informieren, denn es ist ohne Zweifel noch sicher, daß viel und überall die Kommunisten regieren und auf alle Informationen von uns warten um diese gegen uns auszunützen.
 Nur das, was unauffällig und in größter Bescheidenheit zustande kommt, hat eine Aussicht auf Erfolg. Deswegen ist es auch sehr schwer möglich, mit der Jugend zu arbeiten, manchmal auch nur zu verhandeln, denn die Ansichten sind bis auf Ausnahmen gänzlich marxistisch. Keine Ausnahme auch auf der Fakultät, denn diese Epoche von 50 Jahren ist kompleterweise ausgelassen. Was sich lohnt ist die Arbeit in kleinen Kreisen dort kan man sehr wohl Vieles erreichen und das was am Meisten uns notwendig ist, die Freude dem Jungen Menschen bewahren helfen. Dazu ist aber auch die neue Generation von Priesternoptimisten notwendig, die nie müde sind dem jungen Volk den richtigen Weg vorzuleben. Nur dort, wo der Glaube lebendig und beweglich bleibt ist eine Hoffnung auf das Vortsetzen im wahren kirchlichen Geiste.
 Vídeň, 8.7.1994
Důstojní pánové, milí spolubratři!
 S nesmírnou vděčností využívám tuto příležitost a pozdravuji vás co nejsrdečněji. Je mi velkým potěšením a mohu říci milostí, že jsem byl přijat do vašeho bratrství. Pohybuji se v blízkosti Olomouce, jsem přikázán na místo Velká Bystřice. Chtěl bych vás aspoň letmým způsobem upozornit na poměry v Čechách a na Moravě. Poznamenávám přednostně, že poměry v naší vlasti jsou složité, nejasné, neprůhledné a též ale nevlídné všem, kdo je pozorují zdálky.
 Nedá se všechno ohodnotit a vědět. Zvláště ne, jestliže nebyla možnost žít celou dobu s lidem a ve zmíněné vlasti. Obzvláště připomínám, že neznalost poměrů může být zapříčiněna i tím, že jsme byli vzdáleni mnohým kriminálům, jimiž většina kněží musela projít. Můžeme sice mít ponětí o poměrech, ale abychom rozuměli kořenům věci, je záležitost složitější. Chtěl bych vám aspoň částečně vylíčit ty záležitosti, ve kterých jsme se s bratřími pohybovali. K tomu, abychom pochopili by bylo potřebí spolu prožívat totéž. Předpokládám, že jestliže nám stojí kulturní prostory tak blízko, jsem si jist, že i po etnické a náboženské stránce budeme schopni pochopit jádro věci.
 Nezdá se mi zbytečné, abych podotkl aspoň něco o vývoji minulých dějin. Historické události se odvíjely často společně i ve vašem kraji. Naše dějiny nejsou kompaktní. Chceme-li ale posuzovat historický rámec, musíme se ubírat až do VIII. - X. století. K našim dějinám patří Přemyslovci, náleží tam sv. Vojtěch, Václav, Ludmila, Jan Nepomucký, musíme pochopit aspoň část reformace v čele s Husem, Žižkou a Jiřím z Poděbrad. Dovoluji si ale zdůraznit, že český národ nebyl nikdy zcela pokřesťaněn. Avšak celé středověké dějiny počínajícího novověku se vyznačují náboženským tématem.
 Naše úvaha se však ubírá do období po II. světové válce. Musíme znovu zdůrazňovat, že největší rána na našem těle byla otevřena odpadem skoro 300 katolických kněží bezprostředně po I. světové válce. Tzv. československá církev seřadila skoro milión svých věřících a nebojím se říct, že všude, kdekoliv se tato společnost nachází, musíme zaznamenat i rozpad nejenom katolické církve, ale též morálky. Pozorujeme v těchto vesnicích neustálou nenávist, nelásku a marně bychom hledali stopy po snahách sjednotit se. Považuji to za ryze formální v celé naší vlasti. Tato církev usilovala o národní řeč v liturgii, žádala svobodu k ženění kněží a zrušila kompletně všechno, co připadalo nepohodlné. Až ke II. světové válce nedokázali tito renegáti ani vytvořit zcela samostatnou nauku. Jeví se velmi slabý pozitivní účinek v činnosti celé této společnosti. Nyní se nazývají husiti a jsou jimi ve všech životních podobách, tzn., že rozkládají dál, co je katolické. V přítomnosti nezaznamenávají již téměř žádnou mládež. Nejstarší generace však se drží pevně svého odpadu.
 V době mezi dvěma světovými válkami prožívala naše církev možnou dobu rozkvětu. Většina občanů se dala ovlivňovat náboženstvím, neustále probíhaly řady odborných kurzů, exercicií, utvořily se řady dobrých spolků, na všech poutních místech se shromažďovaly statisíce věřících. Byly otevřeny teologické fakulty a po celou tuto dobu nebylo slyšet nářek nad nedostatkem kněží. I v politice jsme měli dobré zástupce v parlamentu. Podle zdání jako by bylo všechno vpořádku. Jenže přežíval starý odpor k monarchii, obzvláště mezi naší inteligencí, která houfně vstupovala aspoň svým myšlením k sociálním demokratům a ke komunistům.
 Sám prezident Masaryk byl zcela nepřátelsky naladěn proti katolické církvi. Mravní výši jsme mohli hledat i v této době pouze v zachovalých rodinách. V našich katolických rodinách bylo tenkrát ještě málo rozvodů, neznatelný počet zásahů proti nenarozenému životu, rodiny byly početnější a mnoho kněžských povolání i povolání k řádovému životu bylo zcela normální. Leč laicismus si našel své oběti velmi brzy i v těchto řadách. Těžká korupce charakterová začala rychlým tempem ve II. světové válce. I křesťané se hleděli rychle tomuto životnímu stylu přizpůsobit.
 Já sám jsem byl během války tři roky v semináři. A dalo se i tenkrát pracovat v malých kroužcích, katechizovat, spoluvytvářet pěvecké sbory, pokud jsme nebyli nasazeni totálně v třetí říši. Pro mně samotného i tato doba byla plná možností. Bral jsem ji jako bezprostřední přípravu na akce, které po skončení války na sebe nedají dlouho čekat. Po ukončení II. světové války jsme prožívali dva dobré roky plné aktivity, ale bohužel jenom dva roky. Tuto dobu bych nazval jako pěkné období ohleduplnosti. Ale trvalo to jenom dva roky - do února 1948.
 Mezi tím jsem byl vysvěcen na kněze a po převratu ještě v r. 1948 mezi prvními kněžími spolu s mnohými laiky zatčen. Počet katolíků klesl u nás téměř o třetinu i tím, že přes tři milióny německých spoluobčanů bylo vyhnáno. Během tří let zůstalo ve službě jen 30 % všech kněží naší vlasti. V těchto těžkých dobách, tzn. až do r. 1989, bylo v naší vlasti žalářováno před 300 000 občanů. Já sám jsem měl to štěstí, že jsem byl ve vězení mezi prvními. Přes 10 let ke svému štěstí, protože jsem tam využil skvělé příležitosti společného pobytu s nejvyššími důstojníky. Byla to pro všechny nebezpečná epocha, ale možnosti, které se daly využít osobně byly velmi významné jako nauka celého dalšího života. Považuji to za největší vysokou školu tenkrát existující v Evropě.
 V pevných kriminálech byly možnosti hubené, avšak v táborech, na komandách, v šachtách, kde jsme mohli být kněží i laici ve velkém počtu pohromadě, jsme mohli katechizovat se všemi spolubratřími i laiky a hledat řešení společného křesťanského života příštích dnů. Museli jsme tam jako kněží být přítomni. Laici, obzvláště mladí otcové anebo studenti, považovali naši přítomnost za velkou milost. Ono nepochopitelné mlácení, všechno mučení však ani pro kněze nebylo to nejhorší. To nejtěžší, co jsme všichni prožívali, byl život na samotkách. Jen ti nejsilnější je dokázali prožít bez úhony. Tzv. korekce znamenala pro mnohé jistou smrt. Bez čerstvého vzduchu, bez práva na lékařskou službu, bez možností stěžovat si při raportu. Izolováni, jídlo jen každý druhý den, ale bití podle chuti bachařů. Křesťanská odevzdanost byla tou nesprávnější metodou v celé této praxi, kde boleševici neviděli konec své zuřivosti. Skoro se to nedalo unést, protože jsme třeba až za tři měsíce mohli do koupelny.
 Dlouhou dobu jsme byli na celém oddělení na samotkách jen dva kněži. Když nás ale po měsíci hnali pod sprchy, považovali jsme za svoji povinnost vyzpovídat každého, kdo o to žádal. Dnes to vypadá velmi tragicky, když jsme absolvovali nahé muže, jak zákon káže. Nebrali jsme to však jenom jako povinnost, byla to nepopsatelná radost. Po r. 1948 vzplál boj proti církvi v nejhorší podobě.
 1/ Dialektický materialismus byl prohlášen za jedině platnou nauku, ba všechno, co odporovalo zákonům marxismu bylo přísně zakázáno. Nepřátelé této nauky jsou nepřátely státu a strana se bude zaměstnávat náboženstvím jen potud, pokud dává marxismu překážky ve vývoji.
 2/ Církev je nám prospěšná jen potud, pokud se stará o blaho občanů. Nedovolíme, aby kdokoliv z církevních mužů se angažoval v politice. Je nutná naprostá přizpůsobivost požadavkům strany.
 3/ Jestliže Pius XI. odsoudil ateismus, tedy v tom, že ateisté vystupují ostře proti náboženství svojí naukou o chlebě vezdejším, o který masy mají jedině bojovat.
 V roce 1948 komunistická strana nabízela církvi spolupráci. Církev se měla úzce angažovat v intencích strany a státu, ale jako celek. Celá struktura se měla sklonit před diktátem komunistické strany a jako celek se měla přizpůsobit vývojovým plánům této strany. To by ale znamenalo, že církev bude pohlcena státním aparátem. To byla skvělá nabídka, ale v odpověď hned zatím, v případě odmítnutí, nelítostný boj proti církvi.
 Znamená to, že nejenom věřící, ale celá hierarchie se musí dát do služby straně. Církev si však chtěla v každém případě zajistit místo pro samostatné působení. Nevědělo se však ještě jak, protože v dějinách nejsou pro to žádné precedence. Komunisté byli hotovi podniknout všechno, aby domácí církev odtrhli od Vatikánu. Jedna cesta se jim zdála schůdná, totiž založení národní církve. Avšak proti tomu se postavil ostře i ministr Plojhar. Ministr Čepička vypracoval sice plán, jak by se mohla církev stupňovitě dostat do služebnosti straně. Kardinál Beran odmítl každou přímou spolupráci. Ministerský předseda Zápotocký nepřestával zdůrazňovat, že potřebuje silnou církev, ale jako celek musí sloužit straně. Ještě se nevyjasnil poměr mezi státem a církví, avšak Te deum po Gottwaldově prezidentské volbě bylo pro celý svět něco neslýchaného. Znamenalo též začátek boje proti církvi.
 Biskupové byli izolováni, kněží ve velkém počtu zavíráni, laici nuceni do tzv. katolické akce. Byly zastaveny časopisy a všechny aktivity drasticky zredukovány. Strana se vrhala do všech možných přímých zásahů do církevní struktury, kam chtěla proniknout. Kněží se začali organizovat v mírovém hnutí a bohužel všichni slabší spolubratři hledali místo ve spolupráci. Mezi tím byli všichni naši biskupové dáni do péče Stb. Státní vedení začalo bez výjimky likvidovat všechny náboženské praktiky v našem životě. Laici až na malé výjimky zůstávali věrni, raději trpěli s námi se všemi v kriminále. Marxistická světová orientace byla jediným směrem výchovným i v našich školách a podnicích. Všechno, co jakkoliv bylo ve spojení s náboženstvím bylo sesměšňováno, děti věřících rodičů neměli žádnou šanci, aby mohli studovat dál. Všichni naši biskupové už byli izolováni a procesy s představenými řádu byly zcela nemožným způsobem uskutečňovány. V jednom dni bylo zatčeno 15.000 kněží a řádových sester. Na místo biskupů byli dosazeni generální vikáři.
 Církev v Čechách nebyla v žádném případě dost silná, aby provedla exkomunikační dekrety. Komunisté se však snažili v každém případě a všude získávat spolupracovníky. Podle mého přítomného mínění chybí tato zkušenost jako tvrdá škola zvláště všem našim představeným, aby mohli dát lidem všude patřičnou odpověď. Vidět, jak málo znamená teorie. Je to pravda, tenkrát jsme žili z nadšení a pokud se to jenom dalo, snažili jsme se je přelévat všem synkům, kteří byli odsouzeni ke stejnému způsobu života. Všude byli potřební kněží. Jen na samotkách bylo nemožné ovlivňovat kohokoliv. Pouhý úsměv na vycházce měl kolikrát větší cenu než kus darovaného chleba.
 Chceme-li však posuzovat tyto poměry, je potřebí počítat s tím, že každý ústav a každý bachař, ale též i jídlo a péče, byly zcela rozdílné. Onen pobyt měl však jednu přednost - že jsme tam posuzovali člověka jako takového, ale ne podle masky, kterou mu jiní nasazovali. Mohla-li být jediná mše sv. v izolaci, zůstává nezapomenutelným zážitkem. Nedá se ani napodobit v civilním životě ona soustředěnost při modlitbě ani v těch nejkrásnějších kostelích světa. Toto prostředí bylo naplněno sténáním mlácených lidí. Ale každé společenství bratří tam bylo opravdu upřímné, co se nedá zažít ve svobodném životě. Byla to opravdová škola i duchovního života.
 Na Mírově např. nás bylo současně pohromadě 640 kněží. V Kartouzích víc než 500. Všude v celé republice, byli lidé a lidičkové, obyčejní lidé jako nejvyšší inteligence vzájemně velmi blízko, i když s vysokými tresty, přece jeden hleděl působit příznivě na druhého. Vždy jsme se snažili o spokojenost a pocit štěstí. Mnohdy byly poměry v těchto prostorách tak vybičovány, že se podobaly peklu. Někdy to byla jenom jiná forma izolace, trochu méně pohodlí jako doma. Je mnoho z nás, kdo nedostal za celá léta ani facku. Já např. jsem nebyl ani jediný půlrok nikdy bez trestu, protože jsem se musel do tváře při každé příležitosti smát našim vychovatelům.
 Už v prvních letech komunisté upevnili svoje pozice, vybudovali řadu úřadů a všechno tak zařídili, že nikdo a nic ani v církvi nesměl změnit bez povolení státních úředníků. V okresech, v krajích, v centrálních úřadech - všude byli dosazeni zplnomocněnci, kteří řídili i život v církvi. Přitom se jim podařilo i mezi našimi nejvyššími spolubratry nalézt opravdové spolupracovníky. To, co strana považovala v celé praxi za nejnebezpečnější - byla práce s mládeží. Podle jejich zdůrazňování jediné právo na výchovu mládeže má jedině strana. Všichni kněží a vychovatelé byli odsunuti. Proto ani církev nemůže být označena za viníka, protože praví vychovatelé byli celou dobu ve státních úřadech. Každý z nás může opravdu zdůrazňovat, že to trpčí pro nás začínalo teprve po návratu domů.
 Mnoho spolubratrů bylo oproti nám naladěno zcela nepřátelsky, mnozí měli strach ze státních úřadů, mnozí zradili a proto jsme zase my nechtěli s nimi mít cokoliv společného. Protože nebylo mnoho kněží, kteří by se zabývali mládeží, proto těch pár bylo vždycky nápadných. I pozornost strany byla zaměřena nejvíc tímto směrem. Není to jenom zajímavé, ale pravdivé, že všichni ti hoši, kteří mohli být osobně formováni, zůstali věrni. Prvních 20 let okupace jsme žili ještě ze starého pokladu. Učitelé ještě měli aspoň ponětí o náboženství, avšak po létech 1968 nastupuje zcela nevěřící generace - většinou učitelky. V celé naši vlasti je mnoho učitelek, ale málo učitelů. Proto je to znatelné i na celé výchově. V létech 1968 - 1972 přišlo sice k sebepoznání dost našich lidí, vraceli se do církve, ale byla to jen velmi krátká epocha a potom následovala celková laicizace. A dnes už zase se svobodně vysmívají náboženství a to ostatní ničí navyklá pohodlnost.
 Po zhroucení východní politiky hledáme vzory na západě. Ty však po mravní stránce jsou nebezpečnější než byl východní komunismus. To, co cítíme jako strašný nedostatek je nedostatek informací, neboť neexistuje jakékoliv objektivní posouzení záležitostí. Naše historie skoro 50 let jako by byla vymazána. Ta část národa, která trpěla, nemá nikde svoje zastoupení, jen jako by byla trpěna. Bohužel pozorujeme do důsledku, že marxismus je žit naplno teprve nyní. Neznamená to vědění, ale jen propagandu, která zůstává i nadále jediným pramenem i pro naši inteligenci. Rozsáhlé monstrprocesy padesátých let zničily zcela strukturu naší církve. Žádný z našich biskupů nezůstal na svobodě. Mnoho kněží se snažilo v době pronásledování navázat na tvořící se tajnou strukturu církve. Mnozí byli ve spojeni s Římem, někteří bez touhy po ústředním spojení pracovali s věřícími na vlastní pěst, více kněží bylo vysvěceno za biskupy.
 Z této nejistoty však vzniklo mnoho nedobrých pocitů. Škoda jen, že většina těch kněží, kteří se vrátili z kriminálů, tvoří nyní onen skutečný základ nové církve. Většinou po stránce duchovní vyspěli, ale mnoho z nich bylo fyzicky ruinována. Po smrti Stalinově, Gottwaldově, po popravě Berii a Lichačeva nastupuje politika Chruščovovy snahy dorozumět se. V roce 1960 byla ohlášena větší amnestie. Avšak kněží, kteří byli propuštěni, museli nastoupit nejhorší civilní zaměstnání a to platilo i o biskupech. V roce 1965 byl v Praze instalován Dr. Tomášek.
 V r. 1968 se nám nabízely nové možnosti. Mírové hnutí katolického duchovenstva usilovalo znovu navázat přímé kontakty, dokonce s Vatikánem. Hlásili se jako třetí síla k vyjednávání. Litoměřičtí bohoslovci v r. 1968 otevřeně protestovali proti vměšování státních úředníků do činnosti církve. Zdůrazňovali, že jedinými zástupci církve jsou a musejí zůstat biskupové. Dr. Tomášek vystupuje do popředí. Všichni biskupové žádají návrat ke svým úřadům. V komunistické straně vystupují první kritikové. Co je ale obdivuhodné, že i oni, co možná nejostřeji odsuzují všechny kolaborující kněze. V r. 1968 se vrací Dr. Skoupý do svého úřadu do Brna, Dr. Hlouch do Budějovic. V tomto roce byl též svolán kongres na Velehrad, kde jsme odstranili mírové sdružení katolického duchovenstva a bylo ustanoveno Dílo koncilní obnovy. Tato doba znamenala nový pohyb religiozity v celé vlasti.
 Avšak kritika ze strany Říma dala tušit ochlazení nadšení z této strany. Na místo Dubčekovo nastupuje Husák a okamžitě začíná nová persekuce všech občanů, kteří smýšlejí jinak. V r. 1970 bylo založeno Pacem in teris jako následná organizace mírového duchovenstva. Členové této organizace jako jediní byli upřednostňováni a v celé církevní praxi nastupuje nový strach. Církev je v novém tlaku a znovu se i Řím pokouší vysvětit generální vikáře za biskupy. Socialistický člověk bez náboženství se v tuto dobu stává člověkem bez morálky. Olomoucký Vrana se stává předsedou Pacem in teris. Mezitím umírají tři biskupové - Skoupý, Hlouch a Trochta. Nikdo z nás kněží nesmí vykonávat jakýkoliv úřad bez souhlasu státního tajemníka. Toto zařízení jistě nepochopí ani nikdo v celém kulturním světě. Avšak i tendence Říma zněla - za každou cenu se domluvit se stranou. Rokem 1989 nastoupila jakási zlepšení.
 V té druhé dvacetileté periodě se rozšiřuje lehkovážnost a lhostejnost. Jakoby najednou pozorujeme mizení náboženského praktického života, nabourání teoretických znalostí náboženství, ztrácí se aktivita ve všech druzích náboženského života. Nedá se to vůbec srovnávat s r. 1968. Mnoho kostelů a klášterů stojí v troskách a jen výjimky vyhlížejí jinak. Nejmladší kněžská generace ztrácí zájem na veřejných akcích. Pokouší se sice celá řada nových organizací znovu zakotvit. Musíme však konstatovat, že celé dvě generace se zcela odvrátily od náboženství. I obnova objektů je možná pouze s pomocí z venku. Ztrácí se krajní obětavost našich věřících. Počet věřících klesl, je nás méně než jsme kdykoliv počítali. Proto je i málo těch, kdo jsou ochotni aktivně spolupracovat. Mládež jako by zvlažněla ve svém vztahu ke všem problémům a zlenivěla, zatím co mezi nejmladší kněžskou generací se objevují mnohé zvláštnosti, které nemají nic společného s denním životem křesťana.
 Většina z těch kněží, kteří se vrátili z kriminálů, stojí zase v čele těch hnutí, které ovlivňují život v církvi. Měl jsem možnost působit celou dobu po návratu s Dr. Zvěřinou a jinými v kurzech, které byly po r. 1989 uznány jako řádná vysoká škola. Mnozí z našich posluchačů mohli bez obtíží pokračovat na fakultách, které byly otevřeny. Začaly i pastorální kurzy, kde byli školeni katecheté, organizuje se znovu Charita a všechno se staví víc na spojení se zahraničím. Mstí se na mladé generaci komunistická snaha potlačovat chuť studovat cizí jazyky. A protože ani nás není mnoho, co máme chuť se zabývat mládeží, jsme opět ve středu ne vždy vlídné pozornosti.
 Protože středem mého osobního zájmu bylo hnutí skautů, ministrantů, s nimiž jsem byl neustále v živém konktaktu, proto i aktivity a vědecká snažení zůstávají na stejné půdě. Ve své poslední knize shrnuji poznatky posledních 50 let, která je má vysvětlit a předložit k následování. Mnoho přednášek, které mohu provozovat na celém našem území, mají tento obzor rozšiřovat. Obdiv a lásku k přírodě považuji za směrodatné v celé činnosti. Proto je potřebí vykonat co možná nejvíc pro praktický život dítěte v rodině a v těch kruzích, kde se pohybují, aby byli platnými členy. Naše mládež musí být pohyblivá, hotová k oběti a nezáleží na tom, zda se jedná o nejmenší nebo o větší adepty. Podle jejich věku přizpůsobujeme i požadavky.
 Nezapomenutelně výchovně působilo v posledních 25 letech přímé zasahování do obnovy objektů, ať se jedná o hochy nebo o dcerky. Na některých spolupracovali, jiné prováděli zcela samostatně. Neustále v pohybu, v činnosti, aby nebyl čas zakusit zkázu vlastní duše. Je několik hesel, které chceme realizovat jako např.:
 1/ Nepijeme alkohol, nenabízíme jiným.
 2/ Neustále radostně a v pohybu
 3/ O jednu čtvrthodinu rychlejší a lepší než všichni         ostatní
 4/ Každý den aspoň jeden dobrý skutek
 5/ Každý týden pomoc tam, kde se požaduje
 6/ Každý den 10 minut Písmo sv.
 7/ Každý týden aspoň přečíst malou knížku
 8/ Za  každou  cenu  být  samostatný, nedát  se         obsluhovat
 9/ Poslechnout na jediné slovo - nikdy se nehádat
 10/ Každý měsíc aspoň  jednoho  z kamarádů hledět         ovlivnit směrem k dobrému.
 Naše praxe nebyla nikdy lehká. Naši hoši a dívky nesměli jenom pomáhat, ale museli se snažit učit se organizovat. Aktivita je prvním předpokladem, aby se mladý člověk mohl stát vůdcem. Proto je potřebí, abychom opatrně pěstovali sebevědomí, protože každý z našich mladých musí usilovat o vůdcovství. Naším cílem není množství, ale sebevědomá mladá postava, která je ochotna vzít na sebe i zodpovědnost. Velkou váhu klademe i na fyzickou i na duchovní stránku. Ať se jedná o jídlo, cvičení, aktivitu, o ruční práce nebo budování tábora nebo o práci při počítači, ke kterému mají mít volný přístup. Musejí znát jak opatrovat i zahradu, je-li třeba na dvoře opatřit slepice a ovce, protože je nutné někde je vést k těm pracem, ve kterých mohou ulehčit svým rodičům.
 Mladý člověk musí mnoho znát, aby mohl víc pomáhat. K tomu slouží též i minikurzy, kde se opakuje to, co je nutné, by mohli z každého setkání s námi přinést něco nového domů. Při tom klademe velký důraz na vedení oddělené. Nejdříve musí mladý muž být vychován anebo dobře vychovaná žena a potom je možné stavět důrazněji svoji blízkost. Vlohy jsou tak rozdílné u hochů a u dívek, že každé směšování jen zhoršuje přítomný stav. V minulých padesáti letech jsem mohl podrobit mladou generaci mnohým testům. Ve většině to bylo možné jenom v malých kroužcích, které byly nenápadné a musely mít v každém případě punc individuelního vedení.
 Je důležité, aby vychovatel většinu svého času strávil spolu s dětmi. Neuznávám jakoukoliv pohodlnou praxi, jestliže se pokoušíme z naší mládeže vychovat dobré vůdce, kteří ve všem zůstanou i dobrými křesťany. Netajíme se s tím, že v každém našem hnutí chceme vychovat elitu. Proto musí tomu rozumět, že je třeba vůči sobě být přísný, ale ke všem ostatním jemný, mírný. Vůči ostatním plni obětavosti a ve všech akcích bez loudání činní do té míry, aby ostatní děti jim rozuměly. V dobrém nesmíme zavádět jakékoliv prázdniny.
 Za největší hřích přítomnosti u našich mladých považuji přemíru pití, kouření, nevázaný sex, přehnané vysedávání u televize a velkou vinu na mravní podúrovni nese u nás nemožně rozšířená feminizace jak ve škole, tak ve veřejném životě. Bohužel i naši tzv. vychovatelé jsou ve většině případů jen teoretici, kteří ani s mládeží nepracovali a ani se jakýmkoliv způsobem jí neobírali. Ruce i srdce musejí spolu vyrůstat. Protože prostředky k nadpřirozenému životu musí být blízko, proto je ideálním vychovatelem v každém okamžiku kněz, který je hotov být nápomocen radou i pomocí. Musíme ale v celém našem prostoru počítat s těžkou antipatií proti náboženství.
 Vzhledem k tomu, že nevýhodně musíme pečovat o mnoho objektů, zůstává nám velmi málo času na osobní vedení věřících. Kde však se ztratí i upřímný vztah k autoritě, tam se nedá nějak výchovně zasahovat. Nesmíme se v žádném případě dopustit onoho omylu, že se budem vyptávat dětí, co považují za důležité, protože všude musíme bojovat o dítě, nejenom o jeho bytí, ale též o jeho seberealizaci. Nechceme mu jenom zajistit místo, ale život v jeho hodnotě.
 Jsou ještě i četnější rodiny u nás, ale stávají se ojedinělými. V nich dostávají děti lepší šanci, protože četnější rodina jim může poskytnout to, co je pro život důležité, totiž výchovu ke společenství. Systém, který považuji za praktický vyprávím ve všech kategoriích jako Vesmír utvářený v poschodích. Proto nám i kriminály dovolily vyškolit se v těchto oborech. Byli jsme v kontaktu s vrstvami země hluboko pod povrchem a já sám jsem měl velkou výhodu, že jsem mohl v revíru pokračovat ve svých studiích. Tedy opět žádná náhoda, ale Boží vedení. To, co se dá těžko v normálním životě pochopit je skutečnost Boží přítomnosti, se kterou musíme víc než počítat. To je ono praktické náboženství.
 Musíme poznat zcela jasně, že všechny teorie mají velmi malou hodnotu, jestliže se pohybujeme v samém provizoriu. Jestliže bylo možné před 20 lety shromáždit 50 - 100 synků v jednom shromáždění, je dnes možné sotva 15 dostat dohromady, abychom zachovali úctu k jeho individualitě. S čím ale musíme nutně počítat je skutečnost, že u nás je odklon nejenom od náboženství, ale též od všeho, co nám představoval dříve německý prostor. Je to opravdická invaze ať se jedná o časopisy nebo televizi, útočí se i na německý řád a zůstává pravdou, že vlastně celé jmění církve už se vidí komunisty privatizováno. Proto neradím nikomu, aby velmi důvěřoval komukoliv z mocných, při vyjednávání aby se prozradilo jen tolik, kolik je nutné. Není ani dobrá vůle cokoliv bezbolestně vrátit.
 Vyjednávání se nám zdají jako stále trvající podvod. Ať jsou na západě názory jakékoliv, i když nás to děsí, církev u nás ztratila už z toho nového velmi mnoho i tím, že ani naši biskupové nevystupují sebevědomě ve vyjednávání se státem, ale přes zástupce. Celá morálka je ještě totálně marxistická a na každém stupni musíme počítat se zradou. I mezi námi je toto nebezpečí skutečné. Je mnoho těch, kdo počítají s návratem komunismu. Mezi sebou nejsme jednotni, těžko dokážeme pochopit lehkověrnost našich přátel i ze západu.
 U nás se ze zásady nesmí vyříkat všechno, nesmí se o všem informovat, protože je skutečnou pravdou, že vládnou komunisté a čekají jenom na každou informaci, aby ji téměř kartotéčně mohli zanést a použít proti nám. Jen to, co je nenápadné, skromné, má naději na úspěch. Proto je velmi těžké u nás pracovat s mládeží, mnohdy s ní jenom vyjednávat, protože jen výjimky svědčí o tom, že nejsou marxistické. Žádnou výjimku netvoří ani fakulta, protože epocha 50 let je kompletně vynechána. To, co se vyplácí je práce s malými kroužky. Tam se dá ještě leccos získat a to, co je u naší mládeže zvlášť důležité, pomoct mladému člověku zachovat radost. Proto je k tomu důležitá i nová generace mladých optimistických kněží, kteří ale nebudou líní, aby tento život jako správný věřícímu člověku předžívali. Jen tam, kde je víra živá a v pohybu, je naděje, že budeme moci i my pokračovat v opravdovém církevním duchu.
 Zcela jiného rázu je oslovení Orelského shromáždění na Svatém Hostýně. Kdo si dobře všímá sledu všech vyslovených přednášek, stupňuje se jeden velký požadavek: nechat velkých vzpomínek, starání se co dál a odvážně vykročit. Stejný tón zaznívá i z následující homilie.
 Sv. Hostýn, 21.8.1994
 Drazí bratři a sestry!
 Jsem rád, že vás mohu pozdravit jako posvátné shromáždění na Mariánské hoře halené do zbožnosti a posvěcené tolikerým hořem. Pro mne je to milost, pro vás oběť a zkouška, protože ne neprávem počítám se vzájemnou spoluprací. A vy víte, že po všech desetiletích života a různých svízelích se nedíváme na žádné možnosti života bláhově, protože každá z nich je jedinečná, neopakovatelná a pro využití obtížná. My všichni se máme zapojit jednotně do Božího plánu.
 Jsme zde v přesvědčení, že stojíme z vůle Boží vy i já a jsem jist, že neodmítnete několik prostých slov kněze, kterému nyní zrovna schází tolik roků do stovky, jak mě bylo v době, kdy jsem v r. 1948 nastupoval do řady převýchovných dobročinných ústavů minulého režimu.
 Je mnoho důvodů vnějších i vnitřních a dnes ještě k tomu přistupuje důvod slavnostní, kdy chceme posílit své poznání v oblastech, které se dotýkají Boha, člověka i celého našeho vztahu, ke všem záležitostem, kde se dá žít z nadšení a růst ve všem tom, co nás s Bohem sbližuje. Budeme jenom vzpomínat na slavnou minulost Orla? Chtěli bychom jenom vyzvedat všechno minulé jako nenapodobitelně krásné, čím žili naši bratři a sestry v minulých desetiletích? Máme se jenom dotýkat historie?
 I tyto připomínky považujeme za naprosto nutné, protože naše školy, a nevyjímám ani fakultu, nám zůstávají tuto osvětu dlužné. Budeme vzpomínat, ale ne jenom si připomínat to, co je nenávratné. Podotýkám docela důrazně, že již minulo mnoho času, kdy jsme hledali nebo se jen starali nad tím, co dál. Na další čekání už nemá nikdo z bratří a sester žádné právo. Už musíme žít z jistoty, že jsme za sebou definitivně nechali, co by bylo třeba z minulosti vyrovnat.
 Za námi nesmí zůstávat především nic, co nesežehlo Boží milosrdenství. Proto považuji i tuto dnešní vaši cestu na posvátnou horu za velmi výmluvnou. Z této výšiny se musíme konečně rozhlédnout po nových obzorech, potěšit se pohledem do divotvorné tváře Matky Boží, chceme nabrat nových sil a pak sebevědomě sestoupit ke všem bratřím a sestrám s ujištěním, že v nás mohou mít pevnou oporu.
 Proto vás prosím o několik okamžiků soustředění, ať můžeme spolu promítat i rozjímat ty pravdy, které posílí srdce, nadchnou duši k následování všech jemných tajemství Nazareta, Betléma, Kalvárie. Každé uštvané dítě si aspoň někdy chce odpočinout v náručí matky. To je první cíl, který jsme si vytýčili. "Aspoň chvíli u Matky - nyní u Matky Ježíšovy". Jak to bylo význačné, že všichni bratři a sestry lnuli vždycky živě k této postavě.
 V nás to nyní vzbuzuje upřímný stesk nad dobou, kdy Mariánské svatyně byly doslova obklopeny modří bratrů a sester. Kolik to však bylo úskalí, jimiž bylo se prodírat jednotlivcům i organizacím. A tam, kde jednota si udržela optimistickou víru, tam přežily i dobré čisté rodiny, tam vyrůstali i silní jednotlivci, kteří zůstávají chloubou národa i církve. Ať to bylo za první republiky nebo v druhé světové válce, či v době pronásledování nemravným komunistickým režimem.
 Zůstáváme ještě stále houfem rozptýleným, většinou bez řádného vedení, představujeme jenom pozůstatky bolestné slávy minulých let. Ale proč? Dnes nám nesmí postačit jenom paráda praporů z minulých let, jen provolávání hesel, jen jakási formální příslušnost. Jde o víc a tvrdím, že nám jde o všechno, protože jde o člověka, o jednotlivce i o nás všechny, jde o to, co je v lidském rodě ohroženo lhostejným přístupem i nemravností, které jako bychom se přestali bát.
 Své zástavy přinášíte s hrdostí. Jenže za nimi dříve táhly zástupy. Naše pokolení zůstává dlužné projevy těchto velkých dějin, ve kterých se v modravých barvách pohybovali houževnatí bratři a sestry, odvážní výhledem do budoucích dnů. Hledat, kdyby jen částečnou omluvu v tíze doby nebo v pronásledováních, to by bylo malicherné. Organizační struktura byla vždycky úzce spjata se silou víry. Vedoucí kádry byly ochotny vždycky dokazovat svoji statečnost na bradlech, hrazdě, ale též pokorně před oltářem. Žádná ideová náplň neexistovala bez silného propojení ve výkupné dílo Spasitelovo. Na všech vedoucích se vždy požadovala čistá praxe života. Tak jak jsme ji my ještě mohli prožít v oné organizované, radostné aktivitě. Proto nám svítí z minulých desetiletí tolik jasných příkladů statečného a jasného života. Proto je nám Sušil i Šrámek neustále lodivodem do všeho, v čem bychom se už neměli hledat bolestně orientovat.
 Přítomné dny nám připomínají již několikrát opakované poměry. Jestliže začátek činnosti se dává do r. 1896, kdy se ještě nedalo mluvit o větších organizačních strukturách, pak léta 1904 znamenají teprve společná vystoupení a organizování. V roce 1908 se připojují Orli ke stávajícím křesťanským organizacím a jméno je přejato od slovinských bratří. Slavný náš bratr Karel Dostál Lutinov - prostějovský rodák dává pro tento začátek onu skvělou píseň "Hoj Orli mocnou perutí...". První zemský slet byl pořádán v r. 1910 v Kroměříži. Během světové války, kdy padlo několik tisíc členů se organizace Orla dostává do velkých i početných nesnází, takže debaty o obnově anebo o zániku, jak jsou běžné dnes, byly i tenkrát čímsi živým. Velký rozmach však znamená první republika, kdy v r. 1929 při slavnostech Svatováclavských už nastupovaly tisíce cvičenců všech kategorií v Praze při společném vystoupení. Tenkrát si zasloužili první údiv i obdiv všech i celostátního vedení.
 Mezitím se vybudovala řádná organizační struktura, takže velký rozmach, který znamenal zvýšení členstva až na 150.000, přichází okupace, která zase zpustošila členskou základnu. A uvažuje se po druhé světové válce znovu, zda obnovit, či nikoliv. Vždy usilovali o vlastenecký vztah ve státotvorné jednotě se Slovenskem. Že byli všichni členové vedeni k vlastenectví dokázali nejen v obranných bojích dvacátých let, ale i v celé světové válce i po ní a během sovětské okupace byla další skvělá prověrka, která stála život a zdraví mnohaset členů.
 Dnes stojíme u stejných problémů - jakým způsobem působit, organizovat, zda a jak vůbec začít a pokračovat, aby ona tíseň, kterou znamená malý počet spolupracovníků, nedoléhala tak tíživě.
 Dnešní den, kdy se podařilo tolik vás sdružit u nohou Matky Boží, musí být konečně dnem východu z Egyptské země, z území otroků, bázlivců a zrádců. Musíme konečně znát hranici mezi těmi, kdo trpěli a mezi těmi, kdo konali celá desetiletí zlé. S nimi nesmíme mít nic společného. Proto považujme každý den za mezník a ten dnešní za výstupní bránu nejdříve ze svého vlastního zajetého pohodlnictví a pak ke všem bratřím a sestrám, kteří potřebují vedení.
 Naše organizace neznala jen masovou výchovu, byla to výchova pravých vůdců i duchovního života stejně jako fyzicky zdatných pracovníků. Je to jen nepatrný počet, který nás sdružuje. Chceme-li však hovořit o ideové síle, znamenali naši bratři a sestry vždy to nejcennější jádro církve i národa.
 Je to nenahraditelná škoda, že jsme byli vedeni k tomu, a zvláště vy nejmladší, abyste ani nevzpomínali a starší, aby dokázali zapomenout. A my jsme doslova zapomněli na krásu všech hnutí, na jejich statečnost, měli jsme zapomenout i na krásu čistého života, která má své kořeny před oltářem. Ale my nesmíme zapomenout na naše bratry a sestry, kteří v nedávné minulosti naplňovali ještě kriminály, byli vyakčněni z onoho výchovného procesu dorůstající generace. Proto přítomná neodpustitelná mravní devastace v nás nutně vzbuzuje jenom nedohonitelnou lítost. Jsme vlastně jenom zbytkem pozůstalých velkých šiků, opravdových hrdinů.
 My známe všichni jádro, činnost, složení, poslání i úkoly naší skvělé organizace, jejíž počátky před první světovou válkou znamenají skutečný rozkvět. Mezi oběma válkami jsme zaznamenávali velký rozmach jednot i žup plných nadšení, které braly z života víry. Dnes však pozorujeme, s jakou nemožnou nesmělostí a bázní se pomalu rozrůstá nečetný zástup Orlů a Orlic. Vidíme v tom nesplněné touhy i plány, které kdysi obléhaly celou posvátnou horu. Skutečná perzekuce a žalářování doslova začínalo zde na této hoře při oné pověstné Svatohostýnské pouti let padesátých, kterou režim označil za skutečné Orelské povstání. V tuto dobu se zmocnili člověka, uchvátili majetek jednotlivců i organizací a nechtějí ho ani do dnešního dne pustit, protože spoléhají, že ti, kdo mají paměť ji časem nebudou používat.
 Nemůžeme tyto události přecházet bez povšimnutí, bez úcty, bez hodnocení a díků. Byla by to další neodpustitelná křivda, které se dopouštíme na výhoncích církve, protože opravdický Orel neznal než nekompromisní službu církvi i národu. Stojí v něm tolik význačných mužů, kteří dorůstali do své hodnosti. Nebyla jim jenom svěřena. O nich je potřebí hovořit s uznáním i jako o pracovnících na souručenství národa.
 Ani naši přítomní představení nevyrovnali tyto mravní dluhy. Míním tím i naše vysoké učení. Utíkají od skutečnosti o všech zprávách o bojích a obětech, vynechávají ty, kdo nedožili a vám, kdo jste přežili schází jistě i toto velkodušné gesto. Přesto vás všechny mohu ujistit, že církev i národ spoléhá na živelnost i tohoto vašeho hnutí. Je už třeba konečně sešikovat zbytky, které jsou, vyjít z onoho pohodlného podsvětí marxistické moci a dát možnost všem mladým, aby se mohli konečně s odvahou postavit do čela polozničených mas naší mládeže. Nemáme jen náhodou ve znaku odvážného plavce prostoru. Vznáší se nad vším pozemsky, nízkým. Ukazuje možnosti stálého vzletu. Stará se s nasazením života o potomstvo, je tím, kdo dovede strhávat k obdivu.
 Ani my nesmíme mít splihlé peří ranami a nevlídností doby. Jestliže i církev nám podává jeho obraz ve spojení s dějem zjevení, sahá tím za skutečnost nevlídné přítomnosti. Proto nechápeme ani my poraženectví, které sebralo naději tolika bratřím a sestrám. Existuje ještě legální důvod k tomu, abychom se mohli dále bát a jít s nejistotou, když potřebujeme konečně setřást šupiny marxistické výchovy?
 Dnešní naše shromáždění u Matky Boží nás jemně vybízí nejen k vyrovnání s minulostí, protože i tolik našich bratří a sester v jednotlivcích mohlo zklamat ať strachem nebo spoluprací. Musejí ve všech svých důsledcích dělat osobní pokání. Celé hnutí však zůstalo, i když potřísněné krví, tedy vlastní - ne cizí, prolitou. Své ideály čisté, bez předsudků, musíme znovu dát k obnově národa i církve. Volám však stejně naléhavě - kdo nevytrval na této líše, nesmí být vůdcem! Kdo svým životem plýtval ony poklady, které vždycky byly bohatstvím pro všechny nastupující generace, nemá práva být v onom výběru, který naše organizace představuje, protože jinak by nebyla žádná záruka správnosti nabízeného programu.
 Proto se opět pokorně skláníme před Vítěznou ochránkyní Moravy. Proto znovu vzpínáme dlaně, do kterých vkládáme nejdříve své záležitosti i bolesti celého mladého pokolení, proto necháváme ztvrdnout svá kolena modlitbou, abychom dokázali s hrdostí zvedat svá čela ve znamení spásy.
 My, kdo jsme ještě vyrůstali v tomto nádherném, mladistvém hnutí, máme tyto záležitosti ještě živé. Pro mnohé je to jenom vzpomínka, ale pro vás pro všechny mladé je tam kus povzbuzení, které musí vyburcovat osobní chuť postavit se do čela. Národ i církev mají dost pidimužíků a těch, kdo žádnou záležitost neberou dost vážně. Nyní doopravdy nastává čas hrdinů a vůdčích osobností. To je ten důvod, proč nesmí scházet nikdo z vás. Cesta každého z vás je nenahraditelná, je jedinečná, je nezastupitelná. O tomto musíme i při tomto posvátném úkonu přemýšlet. Proč bychom se neměli snažit tuto výsadu využít?
 Vidím, jak jsme se těžce provinili na nejmladších dvou generacích. Snad se ještě dále choulíme a čekáme na jakousi, kdoví odkud, milost, jako bychom si chtěli jenom nějak vyžebrat místečko, jen někdy bázlivě vyslovit své názory, jen někdy připomínat, že jsme potřební. Musíme však čekat dále ještě na kus slušnosti, kde se mladý člověk musí dokázat orientovat a čerpat ze zkušeností předešlých generací. A věřte tomu, že celá nejstarší i starší generace chce poradit, chce ještě prospět. Ale je to pravda, že není u těch, kdo následují dost dobré vůle?
 Musíme tak jak naši předešlí bratři a sestry čekat tolikráte s bolestí na onu srdnatost, která se získává po krůčkách, abychom dorostli. Proto je potřebí, abychom se dokázali ozvat proti všem, kdo by dále ještě šířili nejistotu, poraženectví, proto je potřebí, aby bylo slyšet náš hlas i tam, kde jsou postaveni naši představení anebo moudří, kteří však nikdy nepocítili na sobě kletbu karabáče. Zbýváte jedině vy, vy nejmladší, kdo můžete odčinit svoji aktivitou kletbu karabáč.Ale musíte se postavit nebojácně do čela a vést. Ne však novými normami, ale svojí zdatností i obětavým životem. Jen vy to musíte být, kdo setře všechnu povrchnost a silou vlastního duchovního života předvede, že je možné i v této nejisté době žít podle Božího řádu. Je však nutné žít jinak, než se nám to tolikrát všeobecně představuje.
 Nedejme se do nového otroctví hmotařských nauk. Neomlouvejme svoji pohodlnost staromódními metodami, které podsouváme starším generacím, nevymýšlejme, jak občas tvrdíme, něco nově převratného, protože je to odklon jen od pomalého růstu, který jediný může znamenat pro nás pro všechny pokrok i správnou sebevýchovu.
 Nezaručíme nic pohodlného. Ani křesťanství není ve svých důsledcích jednoduché a pohodlné, jen zmatky zaplní i naše nitro, jestliže odmítneme program kříže. Neznám harmoničtěji utvářenou organizační jednotu než je tato, která se nebojí uvádět na výši obojího jmenovatele - fyzickou zdatnost i duchovní výši. Pozorujte znovu, kolik důvěry ve vás vkládá církev i národ, jakým způsobem, a to jediným tvrdím, se dá obojí jednotě prospět. Jen pravidelným tréninkem získáme sílu, abychom mohli být oporou všem bratřím a sestrám.
 Nikdo z nás nemá právo jen funkci získávat, dát si ji udělit anebo jmenovat, do každé funkce je potřebí vrůst. Je potřebí skutečných činovníků, kteří by byli ochotni opravdovým životem se stát hodnými funkcí, které budou zastávat.
 K tomu ať vám všem žehná Bůh!
 H U D B A
 Velkým spojovacím článkem v mém životě byla kostelní hudba a sborový zpěv. Měli jsme všechny předpoklady pro to, abychom mohli působit týmově a to velmi brzy. Při větším počtu sourozenců se tato skutečnost přímo nabízela. Nejstarší bratr byl hudebně na výši. Měl jednu výhodu, že cokoliv dělal, konal houževnatě a s láskou a pokud se jednalo o kostelní vystoupení, přímo se nabízely denně příležitosti, jak se uplatnit a při tom ještě posloužit jiným. Nebyla vždy pro to příhodná atmosféra, střídali se i vedoucí farnosti, ale pokud to jenom bylo možné, byly varhany k dispozici. Doma byl klavír, flétny, citera, housle a k tomu nezdolatelná chuť.
 Zde přicházela hudba ne jako profese, ale jako radost, která protkávala vše, co naplňovalo den. Ozýval se zpěv. Pokud bylo jenom trochu volného času bylo slyšet i pískot fléten nebo piccol. Nebylo proto volného, myslím tím prázdného času, všechno se slévalo v jeden pěkný souzvuk, který byl rušen jen občas něčím tuze lidským, jako je nepochopení, že zrovnna nyní je pro nás nejvhodnější příležitost, jak se seberealizovat. Protože nešlo o život, který by byl intelektuálsky fajnový, musela se hudba i zpěv vtěsnat do prostoru pracovního.
 Hospodářstvíčko vyžadovalo ruce, čas i chuť, mimoto se nedalo vždy spoléhat na počasí, proto někdy napětí přerůstalo ve výčitky, že jiní mají a jiní mohou ono a ono a my, že stále musíme. Tyto výtky jsou všesvětové a jsou neustále živé po všechny věky, kdy se píší dějiny. Kousek hudby vyrovnávalo nesnáze, nedělní společné akce dávaly vždy novou chuť zase pomáhat jeden druhému, zase se znovu usmát a hledět nejenom vyjít, ale pokud možno mít opravdově rád. To nepochopí nikdo, kdo vyšel jenom jako jedináček nebo jenom z malé rodiny, která pohodlně trávila své dny. Čas byl krátký pokud jsme chtěli všechno dobře využít. Prostředky byly k tomu, aby na nich bralo užitek co možná nejvíc lidí.
 Kolik to bylo skutečné radosti, když jsem mohl již poprvé před lidmi za varhany. Kolikráte se nepoznalo, co se vlastně mělo hrát či zpívat, ale pokud byl začátek a s pochopením kněze, byla chuť pokračovat. To bylo právě zásadní, že hned od začátku se našla velká podpora na místě, které bylo ve velké vážnosti.
 Zde nejde o velkou moudrost ani o skutečné vyniknutí, ale o to, aby byli zase z další generace ti, kdo mohou zdůraznit, že je na ně spolehnutí. "Jsem tu již já, nedělejte si starosti". Stálý tok, nenásilný a plynulý je nutný ve všem a ve všech dobách. U nás se na to doma velmi hledělo, proto jsme věděli v mnohém mnoho více než byl průměr.
 Tedy varhany. To byla skutečná touha. Možnost cvičit, kdykoliv se nám to hodilo, moci vyrušovat na faře nejdříve u harmonia, pak u varhan bez toho, že by nám duchovní vedení kladlo překážky. To je bohatství, které jsme přijali již v dětství. Rodiče podporovali všechno, jak jen bylo možné. Jenže nebylo bohatství, nebylo nic nazbyt, proto se hledaly i cesty, jak moci mnoho získat pro život a nevydávat z toho, co bylo nedostatečné. Muselo se ve všem šetřit a my všichni jsme pro to měli pochopení. Proto nevím o tom, že bychom mnoho škemrali na to, že jiní mají větší možnosti než je to u nás možné. Hleděli jsme vyniknout s tím, co máme k dispozici. A toho bylo mnoho, hlavně chuť být vždy tam, kde je to potřebné. Byla to radost ze života, která si vynucovala skutečnou aktivitu a pohyb.
 Přes týden jsme mohli poctivě cvičit jednak na faře, kdykoliv jsme měli čas, v neděli jsme vystupovali společně buď u varhan nebo u klavíru doma. Nešlo o koncerty vysokého stylu. Jednalo se o využití příležitosti, abychom si stále lépe mohli porozumět. Krásná doba, ve které bylo náplní jenom to, co bylo opravdu trvalé pro celý život. Jsem vděčen za každou hodinu, kterou bylo možno prožít u nástroje. Ideálem se stalo moci co nejdříve vystupovat před farností. Proto jsem se velmi brzy dostal u nás za varhany a doprovázel nejenom při zpěvech, ale velmi brzy jsem chtěl napodobit nejstaršího bratra a tak jsem sáhl po předehrách a dohrách či mezihrách. Nejstaršího bratra ovšem mrzelo, když si mne někdo spletl s jeho virtuozitou, protože mnoho těch kousků jsem ještě neznal, takže tato sláva byla velmi laciná.
 Při všech akcích je velmi následováníhodné mít nakažlivý optimismus, který nepozoruje nesnáze ale vidí jasný cíl. V tomto případě to byla chuť všem pomoci, aby bohoslužba byla plnější. V těchto dobách se ještě více hrálo, více zpívalo, více součinnosti ve zpěvu i v hudbě s celou farností, bylo všecho pestřejší, takže po této stránce se dalo mnohem více získat a mnohem více nabídnout.
 Na varhanách jsem začínal ve svých dvanácti letech. Nedosáhl jsem dobře ze sedačky na pedály. Jednou jsem se smýkl se sedadla na pedálovou klaviaturu, při tom jsem se předváděl ve fortissimu a nyní šlo o to, jak se dostat nahoru. Klečel jsem na pedálech, ty řvaly naplno, pomáhal jsem si nahoru a obě ruce jsem zachycoval na klávesnici varhan. Všechno řvalo, všechno dýchavičně dokončovalo můj pokus o to, stabilizovat své postavení a lidé trpěli hlukem, který vydávaly píšťaly do prostoru chrámu. Konečně. Po tom, co zažili všichni, nastalo takové utišení, že do toho by se hodil příběh o utišení bouře na moři. Bylo zajímavé, že v každém novém prostoru byl jiný strach. Před každými novými věřícími se odrážely jiné pocity. Hlavní bylo, že jsem již mohl zastoupit u varhan kdykoliv to vyžadovala nutnost. Jedinečná možnost, jak posílit své sebevědomí. Už jsem jel. To mi pomohlo, že jsem mohl velmi brzy vypomáhat i ve vesnicích, které za války neměly nikoho u varhan. Jednalo se o dědiny německé a tam jsem byl vítán nejenom jako mladý studentík, ale jako nutná síla pro všechny obřady a to již i pro svatby a pohřby. Otcové byli velkodušní, marek bylo dostatek, takže jsem si stačil na studia téměř svou muzikou. Dělal jsem to velmi rád a tak ani námaha nevadila.
 V těchto létech bylo všechno sportem, všechno bavilo, všechno se dalo ještě vtěsnávat do času i do prostoru studia. V tomto věku si můžeš na sebe naložit. To byla rada tatínkova, který propagoval teorii: raději o krajíc víc a využít času, dokud je na všechno chuť. Dělal jsem to tak a vím, že je to pro celý život skvělý výklad Písma svatého - žít v neustálé přítomnosti, využít času úměrně věku i schopnostem.
 Velmi brzy po nastoupení u varhan jsem se snažil dostat se i ke sboru. Co to bylo pěkných písniček ke každému možnému vystoupení. Kolik to bylo i děvčat a synků, kteří velmi rádi obětovali čas k tomu, aby byly bohoslužby aspoň o svátcích slavnější. Zde nezáleželo vždy jenom na konečném úspěchu. Čas obětovaný pospolitosti zacílené na Boha byl tím nejkrásnějším z tohoto období. Jsem za něj vděčen - vím, kolik mi to nechalo i do celého dalšího života.
 Pro mne to byl nutný cvičební kontakt s živým člověkem a to i v době zlé, válečné, protože nebyl přerušen tok možných informací s poslední generací. Proto nebylo mnoho prázdných míst v našem růstu, nebylo mnoho okolností, které by přetrhly pokračování ve studiu povah a vzdálily člověka od skutečné pravdivé náplně duše. Byl to skutečný život. Zpěv, troška hudby a ustavičná kontrola radosti mezi jinými.
 Velmi brzy jsem nacvičil některé předehry nebo mezihry od Wolckmara, Říhovského, Rincka. Ty jsem používal jenom pro slavné příležitosti. Hájil jsem vždy zásadu, že je nutné, aby se lišily všední dny od neděle. Aby to bylo poznat i v kostele, ale též i doma. Aspoň kytičku, aspoň píseň nebo pestřejší doprovod. Ve zpěvní praxi jsem nastoupil do šlépějí bratrových, nacvičoval všechno, co již bylo buď načato, nacvičeno nebo jsem cvičil dále ty autory, kteří byli oblíbeni u věřících. Nedokonalost hlasová byla jenom slabou omluvou při případném neúspěchu v konečném provedení. Byly to většinou lidoví skladatelé - Kolářík, Marhula, Kolář ale i Janáček se svými všemi skladbami, které jsem měl zvláště rád v době, kdy jsem již měl státní souhlas a působil jsem v Bílovci jako varhaník a ve Fulneku v duchovní správě.
 Bylo velmi působivé, že se zpívalo na všech pohřbech, svatbách, při každé jenom trošku slavnější příležitosti. Bylo možno být pohromadě, mohli jsme zmnohonásobit modlitbu společným hudebním úsilím.
 Všechna vystoupení povzbuzovala aktivitu a zdravé sebevědomí: "Vím co dovedu, co si mohu dovolit." Proto nás nenapadlo se hrbit před kýmkoliv ani za okupace, ani v lapácích. Za studií jsem mohl pilně cvičit v době pobytu u Salesiánů v Ostravě, denně možnost, denně možná kontrola a též možnosti se uplatnit i při bohoslužbě. Někdy jsem zaskočil, když některý z kleriků chtěl mít volno, jindy chtěli, abychom poznali kus jejich života řádového. Tak synci, kteří byli stejně staří, nabídli prostředí, ve kterém doufali, že budeme moci něco získat i kdyby to bylo jenom několik dobrých myšlenek.
 Krásná doba zpěvácké praxe byla v Bílovci. Byl jsem téměř 4 léta varhaníkem v starobylém kostele. Nedovedu to již ani pochopit kolik to bylo hodin a kolik nočního dojíždění po vyčerpávající práci na rybnících. Kolikráte jsem se promočen dostavil k varhanám a pak 3 hodiny vícekráte za týden se nacvičovaly písně pro slavnostní příležitosti. Jaký to byl skvělý kolektiv, kolik to bylo upřímných zpěváků. Považuji kus tohoto života za velmi poučný s dojmy tak silnýmí, že ještě přetrvávají po desetiletích zcela jiného způsobu a stylu života.
 Je pravda, že není možné s někým pracovat tak blízko a být k němu lhostejný. Bylo mnoho rodin, které potřebovaly pohovor, povzbuzení nebo pomoc. Proto se někdy protáhly hovory ještě dále nebo v neděli jsme se sešli a hovořili o všem, co bylo zajímavé pro křesťanský život. Netratil jsem hned srdce. Zde bylo vzácné, co nám připomínal spirituál ve Vidnavě: "Nikoho nesmíte mít tak rádi, aby vám krvácelo srdce, kdyby vás zklamal." To je pravda i pro rodinu, pro manželství. Je to moudrost, která pomáhá zvláště tam, kde člověka bolí samota, Těchto okamžiků je tolik a nesmějí nás zlomit.
 Je to pravda, že například některé ženy musejí být aspoň u varhan tak těsně, že tam nikdo jiný nevleze. Chtějí se držet třeba jenom za okraj varhan, aby zdůraznily svou přichylnost. Neměl jsem to rád, ale byly takové, které chtěly zdůraznit před ostatními, že to jsou ony, na které se může nebo musí spoléhat. Zrovna jako kolik z nich chce nabídnout svetr, aby si mohly domýšlet ono blaho, když bude člověka hřát. Odmítl jsem vždy a možná, že je to důvod, proč nesnesu dodnes jakýkoliv svetr. Jen ne nablízko, jen ne definitivně.
 Pěkná doba byla pro mě v Bílovci. Hudebních možností bylo dosti, ale zažil jsem tam též dost věcí, které nebyly zrovna vzorové. Co mi vadilo a to dokonale, byla častá návštěva tajemníka Hájka a i jiných pajtášů, kteří tím dokumentovali své přátelské city ke spolubratru, který byl spolupracovníkem. Mrzelo mne to, byl jsem krátce z poměrů, kde se i umíralo pro tuto odmítnutou službu. To nemělo být. Jenže jsme se potýkali s těmito typy ještě i jinde a zrovna i ve Fulneku, který byl bezprostředně po rybařině. Zase to byl jeden z těch, kdo se domnívali, že i spása přijde od strany a vlády. To mělo být jenom proto, abychom se nevynášeli nad jiné. Velmi rádi jsme zdůrazňovali, že z nás jsou všichni férovi, že nikdo nekolaboruje a zatím jich bylo tolik, že se to nedá ani bez smutku připomínat. To jenom bolí.
 Pokud to bylo možné, vystupovali jsme v Bílovci vždy s orchestrem. Velká výhoda, že muzikanti si udělali zkoušky sami, aby mi šetřili čas a já jsem s nimi měl jenom dvě zkoušky před hlavní produkcí. Bylo to jiné. Měl jsem rád tympány i trubky. Tenkrát to šlo, nebyla ještě úprava po Koncilu. Mrazilo, když například při sboru Janáčkově: "Země třásla se", se rozezpíval sbor a orchestr dal tomu všechno, co jenom hudebník má v rezervě. Nebo "Raduj se Nebes Královno" od stejného autora. Ne na to se nezapomene. V tom je kus zanechaného života. Bratr za varhanami a já jsem si to řídil s takovým elánem, že jsem zapomněl na všechny svízele, které bylo nutno snášet po příchodu z lapáků. Snad jenom proto se dalo přežít s nadšením i to, co tolik jiných zlomilo. Jenom ne na stejném místě. To platilo v lapácích. Jenom ne u jedné lopaty - to bylo heslo v civilu.
 Krátkou dobu jsem byl v Bílovci u čalouníků. Bylo tam mnoho dobrých lidí, jenom jsem nesnesl prach. Proto jsem si pomáhal pryč. Mně to vyhovovalo, leč jenom na chvíli. Žádnou velkou blízkost se nepodařilo vytvořit s duchovní správou. Odešel jsem bez bolesti. Byla náhrada a já měl více volného času pro jiné. Bylo to v té nejhorší době, kdy větřili tajemníci i estebáci. Kontrolovali, nahlíželi, vyptávali se, takže nebylo chvíle, kdy bychom si mohli být jisti, že nás nikdo nesleduje.
 Velmi působivá a těžká pro sbor i orchestr byla Mše D dur od Kemptera. I provedení bylo nádherné, jenom bolest jako vždy, když člověk snil o díku a byl docela tvrdě odmítnut. Neuznán proto, že to bylo těžké a pro primitivního celebranta to bylo dlouhé. To bylo naposledy, kdy jsem si ještě vymyslil slávu na svoji pěst. Chtěli jsme překvapit a ono to překvapilo nás. Snad v tu dobu nebylo nikoho, kdo by pochopil naše rozpoložení, kdo by aspoň uznal, že to pro nás znamená jenom kus skutečného života, protože jsme byli tolikráte blízko smrti a to své i jiných. Hudba, zpěv!
 K velké muzice jsem se dostal zase až ve Fulneku. Netrvalo dlouho a hned byl pohromadě dětský sbor, smíšený sbor a co hlavně, nádherný orchestr. S námi hrála vlastně celá hudební škola, všichni učitelé a to i taková světla, jako byla čelistka Hrdinová, Bártková, Beseda a jiní. Měli jsme v době rozkvětu 11 houslí, 3 violoncela, vojenské trubače a vojenského tympánistu kromě jiných nástrojů. Hlasy - to byla radost. Kolik se tam vystřídalo umělců! Pánové Haken, Průša, Skovajsa, Jelínková, kolik to bylo sólistů, kteří přicházeli s p. profesorem Hrubišem, aby předvedli to, co se nedalo v té době nikde jinde slyšet. Když zasedl za varhany prof. Pukl, chyběl nám dech. Bohužel, všechno to bylo zase na svou pěst, protože vlastenci se báli jakéhokoliv ruchu.
 V tu dobu již začali soudruzi jet proti všemu, co jakýmkoliv způsobem pozvedalo byť jenom návštěvnost kostela. Za vším začli čenichat nebezpečí zvyšování religiosity, měli strach o svůj kádr a tak dělali všechno možné, aby odradili lidi od kostela i od duchovní hudby. Byla to výhoda, měli jsme vždy řádně natištěný program, na tu dobu s rizikem, takže se naučili jezdit na naše koncerty až z Ostravy. Návštěvnost byla někdy úžasná.
 Velmi se mi dařilo zpívat s dětmi. Kolik to bylo těch milých tváříček jenom např. z Děrného. Snad se nedá opakovat nic z toho, co se pěkného prožije jedinkrát v životě. Byly to chvíle, ve kterých se prožívala blízkost Boží v člověku. Proto je důležité věnovat se dětem ještě dříve, než poznají zlé nebo než je začnou sami praktikovat. Byl jsem tenkrát opravdu živý. Neznal únavu, nevěděl nic o závisti. Snad to Pán Bůh dá jenom někdy v životě, abychom nezoufali. Varhany a zpěv. Bylo mnoho ježděni do sousedních vesnic, mnoho hodin náboženství, jenom scházel klid v domě. Ten tam nemohl ani být.
 Každý, kdo se jakýmkoliv způsobem zaprodal, šířil kolem sebe jenom neklid a nelásku. To je asi jediné, co jsem nedovedl za nic v sobě překonat. Těch mrtvých jsem viděl přece jenom více a to se již nikde a nikdy nedovede zapomenout. Měl jsem blízko k varhanám, byly na stejné chodbě, na které jsem bydlel. Využíval jsem chvil v poledne nebo po vyučování, abych aspoň chvíli probíral klávesy. Připadalo mi to, jako bych se přenesl na louku plnou květů a já je mohl jenom obdivovat. Snad to bylo tím, že byla víra jaksi mladistvá, činorodá a neustálý pohyb směrem k Bohu byl čímsi samozřejmým. S trochou hudby a zpěvu mladý člověk pochopí neštěstí druhých. A to bylo jako opožděné dospívání ke všemu, co bylo v člověku Boží. Tyto okamžiky považuji za skutečné dobrodiní. Žít naplno a jiným k tomu též pomáhat.
 Mohu říci, že velkým jásotem mého života bylo každé vystoupení před věřícími. Nádherný koncert byl u příležitosti vzpomínky na popraveného generála Píku. Měl jsem možnost přivítat všechny jeho žijící příbuzné ve fulneckém kostele. Vždy jsem uváděl slovem všechny produkce. Měl jsem jeho závěť a co je vždy hodně působivé, je osobní svědectví. V tomto případě je to jedině možné, aby je složil Huvar, protože jsem jediný v celých dějinách jeho posledních chvil života, kdo z muklů mohl s ním být, hovořit a hodnotit to, co člověk má jenom jako své nejvnitřnější tajemství.
 Mozartovo Requiem. Profesor Hrubiš se svým sborem. Již jen kvůli těmto velkým mužům stálo za to se zabývat hudbou a zpěvem. Pokud se dalo a byly k dispozici hotové nacvičené věci, mohl jsem si je řídit sám, jinak jsme využívali všech příležitostí, kdy sbory a orchestry známých osobností přišly velmi rády, aby se předvedly v krásném liturgickém prostředí. Jestli zbožnost znamená sílu a život, pak hudba je duhou, která dovede nadchnout svojí nenápadností k dobrému životu. Proto jsem všude a za všech okolností hleděl přiblížit tóny k duši mladého člověka.
 Zajímavou částí hudební produkce byly pohřby a svatby. Jistě se nejednalo o mistrná vystoupení, většinou šlo o to, zastat ono místo, které bylo neobsazené. Dělal jsem to vždy rád. Byla možnost vyzpívat všechno, co se jenom dalo, předvést sílu hlasu. Měl jsem vysoký tenor a protože jsem mohl cvičit i basové hlasy, můj rozsah byl větší, než to je obvyklé. Na pohřbech jsem občas zažil i veselejší příhody. "Josefe, cos nám to udělal? My jsme postavili plán na celý rok, ty nám odejdeš a při tom ses ani nedomluvil. Kdo na tvoje místo"? - nebo zase otázka vržená do davu: "Proč zpívá kos?" Kolikráte to byly věty, které se o mnoho lišily kvalitou od tak zvaného duchovního hovoru. Ale bylo potřebí hudebníka. A těch je mezi dětmi co rok méně. Jsou příležitosti, ale chybí zápalu, který mívají mladí synci a dcerky, jsou-li dobří, nezkažení. Nějak to všechno spolu souvisí. Duše, která je čistá to chce vždy vyjádřit zpěvem, hudbou, výrobky, které dokumentují pohyb. Všechno souvisí se vším co je lidského v každém mladém člověku.
 Nejde o to zvládnout nástroj, ale je důležitější v životě jít za cílem a není nám vždy dána možnost cíle dosáhnout. Dobře využitý čas. Je však velmi málo dětí, které si podrží svůj nástroj i pro dospělá léta. Pro vystoupení v kostelích je jich ještě méně a to i v této již uvolněné době. Laicisace ještě pokračuje. Mnoho se udělalo tím, že se vedou děti ke společnému zpěvu ve schólách. Proto se domnívám, že není dobré tuto příležitost brát jenom jako příležitost pro starší a děti dávat do pozadí.
 Protože jsem považoval za dobré věnovat se více nástrojům, přešel jsem poněkud výcvik též na lesní roh a kytaru. Zůstane však jistě jenom to, co se dá utáhnout a protože jsem se věnoval více pracím fyzického rázu, nezůstalo než na radosti, kterou jsem měl chvíli i z jiných nástrojů. Považuji však za velmi užitečné, aby každý hoch i dívka dovedli alespoň poněkud zvládat a používat kytaru nebo varhany. Jak jinak je možno se zapřáhnout do činnosti, která nejen baví, ale i vychovává?
 Alespoň pro radost nebo v čase, kdy člověk bojuje o ideál, je nutno mít něco v zástavě a v tomto případě je to nejlépe hudba. Musíš!
 Zde je dobrodincem každý, kdo dokáže povzbudit a přidržet k nástroji nebo k jakékoliv činnosti, která je použitelná v pozdějším životě. Díky za kousek melodie, kterou dovedeme vyloudit na nástroji.
 Obnovy kaplí a kostelů
 Dá se to nazvat opravdu slavnou kapitolou života, slavnou tím, že se dalo soustředit nadšení, elán a8 iniciativa více desítek mladých lidí. Kdo neviděl ten zapálený zástup, kterému bylo jedno, zda hází písek do míchačky, podává cihly, staví lešení nebo při kytaře zpívá, ten nepochopí, jak bylo možné, že tolik mladých vyspělo v muže a ženy, kteří ještě v dalších desetiletích dávají svědectví dobrým životem.
 Potvrzení naší teorie, že to nejcennější ze všech hodnot je volný čas, který jako mladí máme, jsme hledali mít na výši ve všech akcích, které bylo jenom možné umístit do rušného života vlastního i do všech úhlů, ve kterých se pohybovali naši mladí. Krach, který vytýkáme všem, kdo stojí o několik let za námi, je zaviněn stejně námi staršími. Nedovedli jsme zaměstnat naše děti tak, aby neměly čas se zkazit. Zde nejde jen o to, že nachytají nutně všechno to, co je zlé. Víc nebezpečný je trend nehledat co je dobrá náplň, co může pomoci těm, kdo jsou našimi nejbližšími nebo jsou těmi, kdo by námi mohli být podepřeni. Proto je nutné vést všechny, a to již od nejútlejšího věku, aby zkoumali všechny možnosti, kde by mohli úměrně svému věku a schopnostem působit blahodárně.  Nejdříve komu udělám radost a komu jsem ji udělal a potom je možné teprve ronit slzy nad tím, co se mi nepodařilo. Povinnost je jasná - dát světlou stopu všude tam, kde musí jít jiní. Zjednodušit cestu jiným a tím si pojistit i svou vlastní dobrou cestu. Jedním z těchto prostředků, kterých jsme zvláště v době útlaku používali, bylo opravování všeho, kde se jenom naskytla příležitost. Nezáleželo nám na tom, zda se jedná o kostel, farní budovu, o privátní domy, o hradby nebo o hřbitov. Jednalo se nám jenom o to, abychom udrželi partu, kterou jsme měli jako živoucí organismus pohromadě. Vždy to bylo stejné: práce i výklad, píseň i kus společného vystoupení v kostele, vždy pedagogicko-pracovní náplň práce i modlitba. Při tom podle sv. Don Boska vždy vesele, radostně, pohybově. Hájím radostnou zásadu, že to jediné, co můžeme nejdříve napodobit od Pána Boha, je radostný pohyb směrem k dokonalosti díla, které máme odstavit.
 Od začátku zdůrazňuji, že nemohlo jít v mnohém případě o dokonalost odstaveného díla. Nám se jednalo o to, aby dobré dílo pokročilo a synci a dcerky, kteří byli nadějnými spolupracovníky, měli jistotu, že alespoň po tu dobu, kdy jsou s námi, mohli čas prožívat bez úhony ba i bez samého rizika, že sejdou ze správné cesty. Proto bylo nutné je formovat prací i slovem. Kolik bylo objektů, které volaly po opravách, kolik bylo spolubratří, kteří byli rádi, že se někdo najde, kdo pomůže. Hledali jsme i objekty, které byly zanedbány, opuštěny, kde kněz si buď nevěděl rady, nebo si netroufal, ale při tom měl srdce pro mladé, nebránil se tou primitivní větou, že by to pan tajemník nemile nesl, kdyby poznal srocování mládeže. Mnoho jich mělo vymyšlenou teorii klidu nebo cest i za hranice, mnoho jiných spolubratří využívalo času k sezením se všemi jenom ne s těmi, kdo byli nekompromisní v jednání. Bylo to ono, co nám slibovali naši odpůrci: "My vám vezmeme váš náskok." Podařilo se to většinou tím, že jsme ztráceli spojení se všemi, kdo pro nás znamenali kontinuitu, kdo byli nadějí i pro doby, o kterých jsme se někdy domnívali, že nikdy nemohou nastat proto, že je komunismus nejenom metlou, ale morem, který zachvátil všude a všechno. Při tom jsme jenom matně mohli doufat, že ze západu přijde něco, co bude schopno převrátit zkažené mysli, co nám dá novou chuť žít podle vůle Boží. Nic z toho jsme nepozorovali na západě. Prodlužováním doby útlaku mizely i radostné naděje a tak jsme jenom dělali to, co jsme mysleli, že je hodnotné. Často bez toho, že bychom doufali v možnou změnu. Nebyl to defaitismus, byla to jistota přítomných dnů.
 Je pravda, že všechno naši odpůrci nevěděli. Bylo mnoho věcí, o kterých věděli jenom potud, pokud jim to naši ohlásili a bylo jich dost, kdo se řídil zásadou: "Raději dvakráte zažalovat, než se jednou udřít." Mnozí odmítali jakoukoliv pomoc, mnozí vyjádřili strach tím, že přímo hlásili: "S tím na mne nechodťe, já udělám všechno proto, abych si udržel státní souhlas. Byli jsme jaksi rádi, když se naskytla příležitost moci být pohromadě. Byla parta, byly společné zájmy, byla chuť dělat něco užitečného a tak jsme hleděli přežít a to s prospěchem pro všechny, kdo s námi sdíleli podobný náhled na věci. Byla to léta nebezpečná tou bezpečnostní politikou režimu, léta těžká neodpuštěnou neomluvenou vinou, která lpěla a stále ještě lpí na národě. Dali jsme se dohromady u práce. Ve všech úsecích našeho života velebíme všechny možnosti, kdy jsme mohli společným dílem dokázat soudržnost.
 Pro můj vlastní obor - pedagogika - psychologie byla velkou kapitolou celá tato činnost kolem oprav. Začínali jsme vlastně okamžitě po mém návratu, ale vyloženě církevní činnost jsme rozjeli ve Fulneku opravou kostelíka ve Vrchách. To byl začátkem, ale již v době, kdy jsem měl státní souhlas. Proto jej nepovažuji za zástupce těch akcí, které se musely dělat nenápadně, bezejmenně, v tichu a jaksi proti vůli režimu a spolubratří, kteří trnuli hrůzou před možným prozrazením tajemníkovi. Nebyli nejchytřejší a to bylo naše štěstí. Většinou jim chyběla přirozená inteligence a náskok získávali jenom proto, že měli kolem sebe dost těch, kdo jim donášeli. Byla to doba nedobrá. Můj šéf - velký spolupracovník s milovaným režimem se jenom divil, že nechceme po něm žádné peníze a že mu ohlašujeme, že je hotovo. Neměl ani tolik odvahy, aby se podíval, jakým způsobem tam působíme. Řada těch synků, kteří se nebáli obětovat dva týdny, zůstává i ve své další životní dráze stále na vysoké mravní úrovni. Zachovali si víru a chuť pomáhat, kde se to jenom dá.
 Jen 4 zedníci s námi spolupracovali jako dospělí, jinak asi 20 hochů kolem 11 - 12 let. Obětaví Kuncovi z Jančí celých 14 dní kromě školení dobytčat a synků doma se věnovali celé dny tomuto kostelíku. Patřil do Fulneku. Tenkrát byl Fulnek spravován děkanem, který stavěl svoji kariéru na úzké spolupráci se všemi mocnými. Bylo to těsně před táním r. 1968. Celý kostel byl odrán za několik málo dní, stavba je zcela kamenná, věž 18 metrů, odraná až po hodiny byla omítnuta za necelých 11 dní.
 To bylo opravdové dobrodružství nejenom v akci, kdy jsme nahodili novou omítku a ona ještě po 25 letech drží jako nová, ale též způsobem, jak jsme se drželi pohromadě. Paní ředitelka raději pustila cikáňata na pastvu a pomáhala, jak to jenom šlo. Velký útok na naše postavy podnikali sousedi Šebestovi. Půl prasete, sice mlčenlivého, čekalo ve špižírně a neradi jsme odmítali. Takže po absolvování dvou týdnů oprav nikdo nedopnul svoje textilie. Jezeďáci si u nás šplhali tím, že nám dodávali každé odpoledne celý lavor jahod. Jenže tam byla tvrdá kázeň. Začínali jsme v 5 hod. ráno, končili jsme za soumraku, mezi tím, když jsme nepracovali, tak jsme baštili vepřovou. Za dva týdny jsme už donatírali venkovní omítku.
 Tento kostelík sv. Jiří měl sloužit jako skautský pro celé ostravské skautské hnutí. Několikrát jsme toho využili. Albrechtčáci, vlastně celá kapela se přikulila k oné oslavě na náklaďáku a hrála stejně falešně na vlečce, jako když byla na zemi. Bylo to dojemné vidět tolik zeleně před oltářem. Tím se začíná ona éra výchovného procesu, protože tvrdím neustále, že je potřebí do volného času dát konstruktivní práci tak, aby usnadňovala život všech, kdo budou brát podíl.
 Měli jsme stejnou chuť se představit i na odvodnění kostela ve Fulneku, nebo na přestavbě fary ve Vrážném. Kdo spolupůsobil na této stavbě ví, jaké to bylo požehnání pro stovky dětí, které měly domov, kde vždy byla možnost nejenom pobýt, ale i leccos přemítat a kontrolovat svůj duchovní prospěch. Je to svědectví houževnatosti, protože to byli většinou jenon ti nejmladší, kdo spolupracovali na obnově. Za celou dobu nebylo střetu s estébáky. Nevěděli nebo nechtěli zasahovat, protože jim někdy stačilo jenom vědět, kde se kdo z nás potuluje. Střechy, zdí, topení, zahrada v blízkosti kostela. Všechno možné pro formování mládeže. Mnozí z této doby zůstali na Božím úhoru v síle duše. Mnozí velebí velikost v těchto nejmenších a proto tolik i protivných akcích, protože většina i našich bude neustále tvrdit, že není dobré zatěžovat mladého člověka prací dospělých.
 Po tomto kostele následovala velká řada kostelů, kostelíků, kaplí a kapliček, které dostávaly už v r. 1968 - 1973 nejenom novou omítku, ale též větší zásahy do vnitřní úpravy. Fulnecký kraj byl tenkrát celý jako by rozkotán ve svých základech mladými, kteří našli nové útočiště na starobylé velké fulnecké faře.
 Toto byl začátek, kdy jsme si brousili zuby. Pokračování následuje na Hané. Dáváme k dispozici fotografie, pokud se zachovaly, všech těch staveb a budov, na kterých jsme byli shromážděni nejen v práci, ale též i k Božímu slovu, takže celá řada hochů, kteří jsou na fotografiích, dnes se odvažují stát u oltáře a křičet na věřící lid. Jak jinak zachránit volný čas bez toho, co kazí duše.
 První z těch dalších kostelů byl velkobystřický. Přikládáme oznámení a pozvánku jako důkaz, že jsme nebyli hned od začátku žádní troškaři a památkáři též od samého počátku pro nás nebyli pány, ale jenom protivný hmyz, který jsme zaplašovali od bran i od samých oltářů. Byla celá řada situací, kdy jsme jim hráli na nervy, ale protože nebyli ochotni ani grošem přispět na jakoukoliv opravu nebo úpravu, jednali jsme s nimi se stejného nadhledu. Nic by nebylo opravit kostel, to se dělá normálně, ale co stojí za zmínku, je sociální zařízení, které ať je pravdě učiněno zadost, zachraňovalo i státní souhlas k výkonu náboženské funkce. Stojí to za vyprávění.
 Krajský tajemník a okresní tajemník přišli s velkými vyhrůžkami a elánem do poschodí, do soukromého bytu duchovního správce. Decibelů si našetřili do schodů celou řadu a tak se domnívali, že je budou teď jako škodlivé džíny vypouštět právě v mém bytě. Jenže takové interview bylo spatření skautského klobouku na stěně. Olomoucký tajemníček vyskočí a začal hulákat: "Oprašovaný v r. 1968". A to byl r. 1970. Tehdy ještě měli v živé paměti i svůj vlastní strach. Do jejich dialogu jsem zasáhl následujícím lidovým rčením: "Kdybych měl na této stěně místo klobouku nočník a na jedné straně dna srp a kladivo a na druhé hákový kříž, je vám do toho docela..., protože jste v soukromém bytě a tu rozhoduji já, zda vás vyhodím nebo ne". Protože si nepřáli rvačku, sklopili hlavy i ostravský krajský i olomoucký okresní a vyklusali, aby viděli, jak jsme zpustošili interiér kostela.
 Odfrkl si: "No celkem vkusně, ale vy tady shromažďujete i mládež a todle nemůžeme trpět". Jenže na krajského něco přišlo, nevím, zda měl zabíjačku nebo krocana, ale velmi uctivě se pohyboval směrem ku mně a velmi opatrně již našlapoval a ptá se: "Kde mohu najít.." - věděl jsem co. Tak jsem mu ukázal směr k novým, zrcadly a barevnými fotografiemi, ručníkem i mýdlem vyzbrojené hajzlíky, kterých dosyta využil a protože se tam zdržoval velmi dlouho, mám dojem, že si počítal i ostravské pihy na své pleti. Stačil tento obřad, vyjde ven a s takovým blahem vyhekl: "No to je nádhera, sociální (myslel jsem, že řekne socialistické) zařízení u kostela, no to je skvělé, ale specielně vám říkám, pozor na mládež".
 A tento metr, který tam vysoukal rozhodl, že mi souhlas nesebrali. Jak je to důležité, aby i ty dvě OO byly vždy pohotově. Je třeba podotknout, že celé toto zřízení bylo uděláno rychleji, než stačila olomoucká úřední mašinerie dát povolení na vyakčnění půdy i na stavbu samou. Již jsme tam kadili celého půl roku, než přišly papíry, obtěžkané razítky olomouckých úřadů. Jenže to nebylo tak jednoduché, aspoň pro některé věřící, kteří viděli poprvé to cosi, za co se tahalo a vodu, která je překvapila, když třeba ještě se nestačili vzdálit.
 Jednou groteskou zaváněl výstup zrovna před nedělní bohoslužbou. Tety hledaly útočiště v krásné sousedovic zahradě. A tu jim ten bodrý stařeček říká: "No tety, tady nerostou žádné hřiby, co tu hledáte, když támhle zrovna máte postavené ty přepychové útulky a vy takovým způsobem znevažujete přírodu" a jedna z těch vyděšenějších odpovídá: "Vám se to řekne, ale když tam se musí za něco zatáhnout a když to zkazíme a poteče z toho voda, tak co potom". Takže kultura musí i tímto směrem ukazovat, že je potřebí jít s dobou. Je to směšné, ale přece jenom prospěšné už téměř třicet let.
 Velká a zajímavá byla akce s farní budovou. Dříve ještě, než byla provedena výměna, než přišel další pěšák, bylo potřebí novou omítku, okna, dveře a na to jsme pozvali celý skautský oddíl z Fulnecka. Odraní celé této velké budovy netrvalo než několik dní. Mladí se pohybovali na takovém lešení, kvůli kterému chtěl spáchat sebevraždu jeden stavař - inženýr, neboť neviděl na žádném z mladých pracovníků křídla, ale viděl létající fošny a hroutící se trubky. Chvála Bohu, žádný se nezhroutil.
 Bylo potřebí co nejrychlejší akce, protože jinak by se nepodařilo tetu Seilerovou, která tam byla jako zapomenutý inventář, vypendit do jiného bydliště. Ona sama nemusela být takhle nebezpečná, jenže měla kolem sebe takovou konhortu lidí, chtivých majetku, že jsem se domníval, že jsem se dostal do Čenstochové a ne do Bystřice. Táhly zástupy, které odnášely, co se jenom dalo. Věci zbytečné i užitečné, ale to rozhodlo o rychlosti, s jakou se vyvětrala budova.
 Co bylo zajímavé, že klíčů od kostela i od vrat muselo být aspoň tucet. A klika, které se tenkrát neříkalo ještě mafie, mi to dokazovala pokaždé, když jsem někam odjel anebo byl zabedněný ve faře, že pánem nad bránami je zde ještě někdo jiný. Jednou místo ranní modlitby jeden z ramenatých farníků opakoval všechny nadávky u zámku a jako odpověď jsem mu jenom oznámil, že mu nepomohou fixy, ale správný klíč, který on už nemá. Minimálně pětkrát se musely měnit všechny zámky. Ale i to je přestalo bavit. Nikdo by tomu dnes nevěřil, ale celá budova byla omítnuta za tři týdny, to se dá přesně vytýčit, protože jsem v tu dobu odjížděl k moři a už byla okna i celá venkovní i vnitřní omítka hotova. Bylo ale zajímavé, jakým způsobem někteří i z tzv. kostelových, chtěli blokovat kdejakou akci. Patřili zřejmě do opoziční strany a dokonce, tzn. za tři léta, je to nepřestalo bavit. Snad abych přiložil k tomu i fotokopii těch některých nabídek rychlého dalšího stěhování.
 Lukavští kluci se usadili ve stanech na zahradě, kuchyň jsme měli v místnosti - v šopě, kde nyní přebývají dobytčata, protože zatím na faře nebyla pro to místnost. A když mi milostivá nabízela: "No jednu místnost vám dám k dispozici" tak slyšela odpověď: "Všechny, ale bez vás". A tak jsem ty první dny spal ve spacáku, který mi věnovaly věrné děti z Děrného. Když mi ho jedna dívčina podávala, divil jsem se, co je to za inventář a tak bodře mi říká před celou farností: "Možná, že právě toto budete jako první předmět potřebovat". A doopravdy.
 Rozkutali jsme co se dalo a pomalu se přidávali synci místní, bukovanští a bystrovanští, takže nás hnedle bylo 30. A začínali jsme s akcemi ministrantskými. Brzy se jejich počet zvětšil na několik desítek, takže ona světlá svědectví o této době ukazují zástup nadějných mladých mužů. Myslím, že ani z poloviny mužové nedorostli, zadívali se mocným do vousů a sloužili Marxovi. Protože se nám zdálo, že nejsme moc vytíženi, i když jsme již protáhli o moc čtverečních metrů sákristii, vymýšleli jsme akce dál. Kostel v Hlubočkách a po něm všechny kaple a Boží muky. To je svědectví neúnavných a neunavených rukou mnoha hochů i dcerek, které se držely poctivě práce.
 Po každé dokončené akci jsme cítili jakousi Boží přízeň, ono vědomí, že zůstala světlá stopa pro jiné. Velmi příkladný byl přístup třeba synků z Hůrky, kterých stejného jména přicházelo nám pomáhat 6 bratrů a bratranců. Děkoval jsem jejich tatínkovi po prázdninách za pomoc a on mi skromně odpovídá: "Je ale těžko zodpověditelná otázka, kdo v tomto případě má děkovat více. Ale moji kluci neměli čas se zkazit" (čtyři jsou u oltáře).
 Po zpustošení - myslím v dobrém - všech církevních objektů v okolí jsme zajížděli do Domašova, Petrovic, Jívové. To byly úžasné akce, kde nás za dva týdny nebylo nikdy méně než 50. Rozchechtané dcerky, veselí synci, několik dospělých, kteří často byli blízci zoufalství pro to, co dovedli mladí vyvádět na střeše anebo kolem míchačky. Naštěstí žádný úraz. Celé tyto události jsou zachycené na filmu. Je to dvouhodinový program, kterému nikdo nechtěl věřit, že je to z doby přítomné. Trochu nám bylo líto řídícího, který se domníval, že jsme mládežníci. My jsme byli zatím jenom mladí a veselí. Jemu to bylo velmi sympatické, tak nám dal k dispozici celou školu na bydlení a vaření a za to myslím vyletěl, protože my jsme neměli žádné sympatie k Marxovi a jeho hnutí a opravovali jsme církevní objekty. Ale stačí jenom vzpomenout na tu nádhernou atmosféru těch volných dvou hodin v poledne a cítíme, že jsme si vzájemně byli blízko, ale též, že jsme byli blízko i Pánu Bohu, jak o tom vydávají svědectví fotografie z účasti na bohoslužbách.
 Možná, že nešlo o nic víc v létech 1968 a dále, než dát o sobě vědět. Jistě je povzbuzující pohled na vybílené kaple a Boží muky i tak nenápadně malé, jako je bukovanská nebo Boží muka před Bystrovany či před Přáslavicemi připomněly lidem, že nemají zapomínat ani při starosti o chmel, řepu, o rybíz a angrešt na věci Boží, i když zaměstnávají vždycky v sezónu zcela lidi tak, že jim Pán Bůh ani do tváře nevidí, jen jejich vystrčený zadek. Najednou to byl vykřičník, který jen připomíná: "Nezapomeň, že věci Boží mají být na předním místě". I ty kaple, které jsou po dědinách, jako svésedlická nebo přáslavská, svědčí někdy o naprosté negaci místních, kteří se nestačili ani orientovat, i když kluci přitáhli s kyblíky a vybírali si žebře ze statku.
 Typickým dokladem byla doba, kdy jsme se činili kolem svésedlické kaple. Považoval jsem to za takovou tvrdost, protože z místních mladších zcela nikdo a jenom ze dvou statků věděli, že klukům i chutná. Představa o tom, že má být něco změněno vevnitř jim byla tak cizí, že negovali i takový postup, když se dláždilo mramorem. Lavice staré jsme obětovali jiným, dali se tam nové, ale podle výroku jednoho bodrého místního občana: "Hutné lavice, které měly tisícovou cenu jsme vyměnili za nemožná pajadla". Byly to důvody k tomu, aby bylo užší spojení s okresními úřady a já jsem musel vyjíždět benzín zbytečně na okres. Těch povolení jsme moc nežádali a těch rozčílených byla hezká řada a tak i kvůli takovým "maličkostem" bylo peklo mezi tajemníkem a duchovním správcem.
 Když by se vzpomínalo na všechny ty depeše, tak jenom ze Svésedlic to bylo od jednoho pisatele 7 udání, ale byla taková doba, tak jsme to též tak brali. O dokonalosti není možné hovořit vždy anebo málo kdy, protože nám šlo o funkční čistotu. Proto se udělala střecha, omítky, dlažba a putovalo se zase dál. Pojem o umění je většinou našim lidem dost cizí, jak je toho dokladem třeba nádherný kříž, který nám dali pro tuto kapli Voršilky z Olomouce, který jedna teta ze svého rudého nadšení natřela červenou nitrobarvou, takže práce na restauraci byla přebytečná. Každý kousek svědčí o píli mladých lidí. Třeba jenom kulaté okno nad oltářem z litého skla, vlastnoručně skládané do pěkné mozaiky. A právě vycházející slunce vrhá steré barevné paprsky na obnovený prostor. Je to však celá desetiletí jenom ten hlouček dvou desítek dobrých, bodrých věřících vesničanů.
 Jednodušší to bylo s opravou přáslavské kaple, která dostala nyní nový oděv z mědi, odvodnění je svědectvím důkladnosti vedení obce. Zbavili nás starosti o zaplacení, vyrovnali vše bez jediného slova a to sami (300.000,- Kč).
 Zajímavá přestavba byla v Bystrovanech. Venku mrzlo - 25oC, v únoru 1969. Nastěhovali jsme se tam se všemi řemesly. Jen dvě Etavíry vrčely celou dobu a udržovaly krásně teplý písek i celý prostor a p. Kráčmar rozprostřen na zemi, dával mramorovou dlažbu na celou plochu. Řada odborníků - stolařů zhotovila nové lavice, oltář a vše, co k tomu patří, takže po třech desetiletích je kaple neustále jako nová. Lidé si váží této možnosti a málo kdy je jich na sobotní mši sv. méně než 60. Horší je to s placením všech pohledávek, ale na elektriku a na topení se všude ještě přibližně sejde potřebná suma.
 Protože se nám zdálo, že v místě není už dost možných akcí, tak jsme zajížděli do pohraničí. Ztmelilo nás to do té míry, a to velkou partu mladých lidí, že jsme vlastně žili v jakémsi nadneseném společenském úsilí, které nedovolilo, aby někdo zaostával. Stačí si jenom znovu zase promítnout účast na nedělní mši svaté a zesmutníme po dvou desetiletích, co to je prázdných míst. Nebyli všichni, i když světle oblečeni, andělové kolem oltáře, protože i kluci počítali kolikráte minuty, kolik jich je ještě do konce, nebo si sundávali jeden druhému střevíce, ale přece jenom radostná a častá účast na svátostech vydávala velmi pěkné svědectví o době, která neměla mezery pro nějaké zlé projevy. Tam, kde měli synci i dcerky podporu z domu, zůstali dobří ještě i v další generaci. Byli-li jenom takoví osamocení jezdci, ztratili se.
 Tyto zednicko-inteligentní akce pokračovaly celou dobu i tehdy, kdy scházel státní souhlas. I v době, kdy jsem byl ve mlýně anebo u Dopravních staveb, snažil jsme se neustále držet partu čile pohromadě na těchto akcích, tedy ruce i srdce. Jedna taková akce, která nás posléze rozladila, bylo budování rodinného domu v Třinci. Jezdívali jsme dva měsíce většinou ve čtvrtek již večer na pátek a sobotu a bývalo nás někdy i 20, na prosbu paní, které ochrnul její manžel. Domnívali jsme se, že tato akce je nutná, bylo to v té nejhlubší totalitě a proto jsme se tam ubírali rádi a celkem jsme ani nečekali, že nám někdo zvlášť vřele bude za to děkovat. I přesto, že to bylo nákladné a náročné, nakonec jeden dopis dokázal podtrhnout mínění těch, kterým jsme pomáhali: "Jedny dveře jste zapracovali tak nemožně křivo, že jsme je museli vyměňovat". Já jsem hledal v tomto dopise, kdy bude vysloven aspoň dík za ty ostatní. Dodnes to zůstalo bez ohlasu.
 To rozhodlo o našem dalším směru. Již jsme neměli chuť obětovat své síly lidem, kteří neměli pochopení pro to, co potřebuje mladý člověk. Ne toliko peněžitou odměnu jako vděčnost za to, co člověk obětoval. Byli jsme všichni o zkušenost dále. Mnohost akcí a jejich úroveň se nedá hodnotit nyní po mnoha létech. Tenkrát to byla jediná možná cesta k vzájemnému porozumění i ke spolupráci.
 Velmi brzy jsme měli své lešení, míchačku, cirkulárku, vrtačku. Smáli jsme se všichni, když mi naši spolubratři z Německa poslali skvělou vrtačku Hilti - pro kněze v České republice. Ne slovník, ne breviář, ne finance. Věděli velmi dobře, že se dá přežít jemom s nástrojem v ruce. Byli jsme rádi, protože to je náš obrovský pomocník na všech ostatních stavbách, které následovaly.
 Když jsme se dali do práce v Malé Štáhli, hrozil mi tajemník soudem. Na všechno chtěli povoleni. O všechno bylo nutné žádat, prosit a uplácet. Nikdo nebyl z těch, kdo by odmítal. Malá Štáhle byla první, kterou jsme opravovali a to v kruté zimě. Velký řeziňák musel vyrábět teplo celé dny. Začínali jsme již v únoru a o svatém Josefu jsme byli hotovi i s krásným kazetovým stropem. Na tomto kostelíku bylo vidět možnost spolupráce i v té zlé době. Některý ze soudruhů viděl, že je rozumnější spolupracovat, než pomáhat bourat. Při slavné mši svaté v neděli byla tato malá svatyňka v čistotě a mramoru, v nových lavicích, s novým obětním stolem a se sákristijkou, které se dá závidět. I ten malý hlouček farníků měl radost z toho, že je to zrovna u nich tak pěkné. Později si toho vážili i při mši svaté. V sobotu a v neděli přišlo jich i více než polovina celého obyvatelstva vesničky. Byli tomu rádi a my jsme byli rádi, že i soudruzi se velmi dobře ukázali ve spolupráci. To jsme my udělali! Dobře tak.
 Po Malé Štáhli následovala hned Velká, takže do velikonoc r. 1973 byly předělány lavice a dána mramorová dlažba, vymalováno a slavnostně dáno do provozu všechno, co bylo potřebné. Je stále krásný svou dlažbou i jednoduchostí, je stále povzbudivě čistý celým svým vzezřením. Dřevo a kámen! Okolí dalo mnoho námahy. Hřbitov, zeď kolem hřbitova, úprava blízkosti kostela. To všechno svědčí o houževnatosti tolika mladých z Bystřice i okolí. Bylo to k nenapodobení pružné a krásné shodou, kterou jsme měli souladně v nějčistší formě. Nikdo si nepočítal dny, nikdo skromnou stravu, všechno jsme dělali sami, všechno jsme organizovali podle svých představ. Nekryly se často s oficielním tónem.
 Po Velké Štáhli jsme ihned přešli ještě téhož jara na kostel v Břidličné. Zase nejdříve očista, pak dlažba. Nenahraditelný pan Kráčmar a Bertina, ti se podepsali vždy a všude a v každém kostele. Zase s novými lavicemi, které dělali všichni Huvarovi. Do celého velkého kostela za dva týdny se vším, co k tomu bylo potřebí. Lavice jsou neustále vzorem i po stránce zdravotní. Je to dílo, které staví tento kostel mezi opravdu nejlepší v celém pohraničí. Topologradský mramor. Podklad je polystyrénový, všechny dvéře jako dar Vaška Gažara. Slavnostní fanfáry pana prof. Vrbíka znamenaly konec úprav a začátek krásné liturgie. Je to působivé.
 Ke kostelu patří ale hřbitov a tam jsme narušili těžce klid nebožtíků buldozerem, kterým jsme porovnali několik řad nemožně vypouklých hrobů a jejich pomníků a obrub, o které se nikdo nestaral. Pěknou přírodní dlažbou zpevnili plochu už odvodněnou od severovýchodní strany vně kostela. Stejně tato metoda se osvědčila i v Břidličné, kde vzdušný kanál zapracoval a za jedinou sezonu se stáhla vlhkotina ze zdi až do ztracena. Jací odborníci byli památkáři, stačí jenom tento rozhovor. Se synky jsme vybudovali nové hradby ke chvále městského národního výboru a starosty, který nám obstarával beton i cement, kde bylo třeba a s pomocí studentů, většinou z Olomouce, se udělaly vzdušné kanály kolem starobylého kostela. Hradby z balvanů tak pustě přírodních, že nejvyšší památkář při vysvětlování té kohortě nemožných památkářek oplýval znalostmi stavební historie z přemyslovského období. Říká: "Tady jasně vidíte přemyslovskou skladbu, balvany jsou pustě na sebe kladené a spojované vazivem, které se dnes už neužívá". Nevydrželi jsme to a museli jsme jizlivě připomenout, že tato stavba je stará teprve tři týdny.
 Všude, kde byly tak zvané psí výklenky, jsme umístili jeskyně P. Marie Lurdské. Kámen a trošku umu a vyjímají se sochy jako v Lurdech. Po Břidličné ještě Václavov patřil do našeho revíru. Vesnice, která nese na sobě stále prokletí minulých obyvatel. Nejednotná, snad jenom v hospodě, lakomá a bez chuti spolupracovat. Jen několik místních přišlo se podívat, nikdo nemákl a kdyby nebylo zase těch věrných synků, nedalo by se ani začínat. Na celou úpravu i na rekonstrukci a opravy soch i zlacení, které ještě dělal s námi pan mistr Gottwald, dali všichni dohromady a ve všech nedělích jenom tisícovku. Velmi smutný pohled, který nám připomínal marnost všeho, co bylo jenom lidské. Všechno bylo jenom na Pánu Bohu?
 Mnozí to tak chápali v pohraničí, ale jiní zase velebili Pána za čerstvý vzduch, za hory, za krásu, které bylo všude tolik. Proto jsem měl rád i já pohraničí, jenže jsem nevěděl, co to je klid. Nic o tom, co dovedli někteří spolubratři využít k výletům nebo zájezdům nebo vůbec ke všemu tomu, co jim připomínalo volnost pohybu. Kdo to dovedl, mohl si lebedit, mohl být stále v pohybu a i to bylo nutné, protože doby byly nedobré. To neviděli rádi tajemníci, kteří slídili vždy po tom, aby viděli kde kdo je a co kdo dělá. Ještě měli-li jistotu, kde koho najdou, bylo to poněkud jednodušší.
 Ve všech kostelích, kde jsme se dali do oprav, je dlažba mramorová. Je nejlepší i když studená na všechno čistění, na údržbu ale je krásná i když drahá. Jedno je dobré, že máme jistotu, že vydrží celá staletí, protože nikdo v pohraničí mnoho nešlape v kostele. Zajímavá byla spolupráce ve Štáhli a v Břidličné s úřady. Nenašel jsem již nikdy místo, kde by tak uznávali kněze s jeho kvalitami i odborně řemeslnými jako to bylo v Břidličné. Dovedli jsme udělat všechno v pravý čas a že to co jsme slíbili, bylo vždy odvedeno v řádu, to hodnotili úřadové s díkem. Sotva jsme vzali na sebe závazek, že uděláme hradby v Břidličné, byl to tehdejší p. starosta, který se nám staral o cement nebo o hotový beton a s poděkováním vzal na vědomí, že jsme dodrželi termím. Byli jsme jedinou organizací, která držela slovo.
 Za zmínku stojí akce kolem Václavova. Dědina zpustlá, tam se křižovaly jenom trojí podniky - záchranka, záchytka a SNB, protože se tam všeobecně nenechávalo nic ležet, aby to druhý nesebral. Bylo to poznat i v kostele. Za celou dobu se nepodařilo v neděli vybrat víc než 30,- Kč a když se dělala generálka, tak se vším všudy i soukromými dary s námahou se sesbíralo 1.000,-Kč a to mi říká jedna bodrá mamina - "No myslím, že vám to tak akorát vyrovnáme" a přitom mi zrovna z této rodiny odnesli nový osmimetrový kostelní žebř.
 Měl jsem tam zajímavé ministrantíky, kteří už o komunismu věděli víc, takže se dělili bez ptaní o to, co se tam vybralo. Došlo to ale až tak daleko, že jednou mi sebrali i tácek. A tak už jsme se nepohodli, protože jsem říkal, že férová hra je půl na půl, ale tácek tu zůstane. Příště už je táta do kostela nepustil a říkal "Jestli si někdo myslí, že kradete, tak do kostela nepůjdete a já vám dám za to vždy pětikorunu" a tak to skončilo.
 V době zástupů tam jeden velebný profesor celebroval z Olomouce. Opřel se takovým nešetrným způsobem o obětní stůl, že ho převrhl. Zrovna při proměňování. Stačil ještě k liturgické modlitbě přidat: "Všechno moderní není praktické" a z lavice se ozval hlas jedné tetiny: "Když se na to vyvalí jak kráva, jak to má dopadnout". Byl to tentýž, kterému vadila přihláška do Pacem in teris na farním záchodku, takže než ji zlikvidoval, uplynula hezká řádka minut a já jsem tím ztratil naději na život. Poslali mě ještě jednu přihlášku, aby mě "politicky zachránili", ale já jsem vyjádřil svoji ošklivost nad jejich dobročinností a tím jsem prohrál svoji kůži na 7 let. Ještě jednou přišel na mě estébák Mixa s Vlčkem a mysleli si, že mě nějakým způsobem ještě ohnou. Byl jsem tenkrát sice hubenější v pase, ale to ohýbání jim nešlo. Když decibely přidával, tak jsem jednoduše přiblížil svoji pěst k jeho čichadlu a ve slovech: "Mrkněte se na tu pracku, s tou jsem zatláčel oči těm, co jste zabíjeli", skončil trapný dialog a můj státní souhlas též.
 I tito soudruzi měli k nám dobrý vztah. To se projevilo ve chvíli, kdy mi přišel tajemník s děkanem bruntálským vzít souhlas. A to se nestačili ani jeden divit, jak letěli z národního výboru a co všechno ještě museli vyposlouchat. Vysvědčení, které mi dali bylo rozhodně nejlepší za všechna léta temna. Jsem jim dodnes vděčen, protože jsem se toho nedočkal ani od našich duchovních představených, zvláště tehdy, když spolubratři útočili na Vránu, k čemu to svoluje a on jim s rozhozenými pažemi říká, že o bojovníky nemá zájem.
 Potom jsem byl 7 let bez státního souhlasu a při tom mi zdůrazňovali estébáci, že by oni rádi, ale váš biskup o vás nestojí. Dobrá a tím mi poskytli nejkrásnější dobu, kterou jsem jako kněz prožil, dobu ve velkomlýně, kde nikdo nevážně nemluvil ani o kněžích ani o mně samém. Tam jsem byl stále "Pan doktor". Kdyby na tom tolik záleželo, mohl jsem se urážet stále, mohl jsem sočit na všechny. Zatím zůstávalo touhou být zase u svého a moci oslovit lidi od oltáře. Jenom hrstka pochopila, že kněží zůstávají i tehdy, když nemají na sobě roucho nebo jak říkali kroj.
 Zajímavým úsekem byla obnova i kaplí v okolí Velké Bystřice. Jak milá byla kaplička u Bukovan. Kolik to bylo mší svatých, které jsme měli v této polní budovičce a jak milý byl vždy západ slunce, když nám naplnil kapli září zapadajícího slunce. V pozadí Svatý Kopeček. Rádi tam chodívali všichni, jenže se tam vešlo jenom dvacet věřících a ostatní byli na mezi. Ale všechno ukazovalo na zbožnost, protože tam přicházeli jenom ti, kdo to potřebovali nebo cítili nutnost být s Bohem. Bylo to tak milé jako na táborech, kde jsme měli děti v takové soustředěnosti před polními oltáříky, že se to nedalo v žádné bazilice suplovat. A ničím v tomto případě nebyla slova, kdy spolubratr, který přišel, ohrnul nos a říká: "No to je účast. Já mám v kostele ve všední den třista lidí a v neděli jsou to tři tisíce." A jako farizej šel k oltáři. Jsem jenom zvědav, jestli v tomto davu bylo tolik zbožných, kteří naplnili kostel.
 Mnoho objektů bylo docela lidsky nepatrných na to abychom je mohli považovat za významné, ale byly svým posláním důležité pro styk s věřícími, kteří si za celá staletí nepostavili nic většího. Kaple a kapličky jsou jenom připomínkou stánku Božího, ale mši svatou, pokud ji mohou mít, mají velmi rádi blízko svého domova.
 Svésedlice, vesnice typicky hanácká, velmi malá na to, aby přestavovala slávu Božího jména, ale přece jenom stáli věřící o to, aby ji mohli mít v čistotě. Pomáhali synci, cizí, místní se nezapojovali do ničeho, snad jenom dva sousedé, kteří věděli, že kluci potřebují též jíst a mají žízeň. Jinak všechno dělali kluci od Fulneka, kteří to vždy nepovažovali za vyznamenání a to o to více, kolikráte již měli za sebou scuky, ve kterých nikdo po nich práci nechtěl. Ono slovo ano, ale nic k tomu mimo svačinu. To v našem stylu nejde. Naše řehole je tvrdší, ale déle se s ní vydrží. Bystrovanská kaple je slavná ještě po mnoha letech, i když byla první, která dostala mramorovou podlahu a všechno nové z modřínu. Dost lidí si jí váží a je to radost být tam na mši svaté. Zase je to sláva pana Kračmára, který nehleděl na nic, jenom aby se všechno mohlo chlubit přesností položené dlažby. Je v tom stále nenapodobitelný. V zimě, v mrazech, ale do jara bylo všechno hotovo ke slávě několika ochotných, kteří byli vždy a při každé příležitosti u našeho díla.
 Ani Mrskleskou kapličku jsme nenechali bez mramoru. Kolik tam bylo skutečné radosti z tohoto malinkatého prostoru, je vidět vždy při mši svaté. Po mém odchodu tam nic nebylo celá léta. Je to taková radost vidět ty ušmourané děti, které přijdou někdy a zase ne, které umí Otčenáš, ale dále je nikdo nedostane. Jsem tam rád, je jich tam jenom do l2-2O, ale jsou rádi - je tam s nimi kněz. Pro ty, kdo vidí jenom velké počty, je to výsměch. Proto uráží i činovníci z našeho centra, když si myslí. že skutečná práce je jenom v miliónech a v tisících návštěvnících. Zvykli jsme si na malé počty a na méně sympatií, protože na Hané se city neplýtvá.
 Největším kolosem, který jsme též opracovávali, je kostel v Orlové. Kolik to bylo materiálu, kolik vyjednávání, kolik starostí se vším, co se k tomu muselo připravovat. Když statici vypočetli, že je to možné zachránit, přesto, že se měl bourat v roce 1983, dali jsme se do vyjednávání. Kdyby nebylo velkodušnosti pánů inženýrů, nebylo by možné ani začínat. Než se rozjela celá akce, měli jsme mnoho zkušebních pokusů, zda a jak by bylo možno dále. Protože páni nechtěli nic slyšet o akcích dobrovolníků, hledali jsme i podniky, které by byly ochotny spolupracovat. JZD Slušovice velmi rychle bystřilo uši, stejně jako Vodní stavby Praha, chtěli jít na naši akci, jenže jejich rozpočet zněl na 2O miliónů a to se nám nezdálo. Po velkém vyjednávání se to zvrtlo na naši zodpovědnost a p. ing. Komenda vyhotovil plány, Vašek Vašíček to vzal jako své a dali jsme se do akcí, které nebyly nijak lehké.
 Kdo viděl jenom celou stavbu, její stav a nemožnosti vidět něco v pořádku, ten se divil, do čeho to jdeme. Vystřídalo se tam mnoho studentů odevšad, mnoho mladých též ze všech farností, kde jsem působil i z Hané, takže jsme byli stále obleženi, kuchyň v plném provozu a na staveništi se to jen hemžilo lidmi, kteří byli ochotni pomáhat. Tolik obětavých duší, zvláště starých stařenek, jako se projevilo zde, se hned tak nenajde. Rozhodně ne na Hané.
 Na faře bylo všechno obsazené, poměry nebyly vždy volné, bylo i těsno, ale nadšení v době, kdy se to ještě muselo dělat proti vůli tajemníků, bylo nutným předpokladem.
 Tuny a kubíky všeho a možná i metráky jídla, aby se dílo hnulo dopředu. Jeden rok jsme se dřeli, nebylo času na nic jiného, všechno ostatní šlo stranou, jen aby se dostala stavba vpřed. Několik obětavců věnovalo všechen svůj čas i síly. Bylo to povzbuzující pro všechny i z dálky. Sám tajemník při jedné své vizitě prohlásil: "Hrozně by mne zajímalo, jak se dá v této době svolat tolik lidí a mladých dohromady?"
 V době, kdy všechno bylo zakázané a na všechno bylo nutno čekat, i na tajemníkovo dobrozdání, bylo umění nejenom svolat, ale i udržet ať při akci nebo při modlitbě jakkoliv malý nebo velký kolektiv. Dnes se vidí všechno jiným pohledem. Byly poměry, ve kterých se člověk pohyboval ať pracovně nebo kostelově akčně. Fara byla ve stavu stálého přerodu, měnila se všechna okna, dveře, schodiště, střechy. Střech jsme dělali více. Farní budova, kaplánka, hřbitovní kaple, kostel v Petřvaldě, v Rychvaldě, šli jsme pomáhat i do Doubravy. Jen je zajímavé, že z naší strany jako by všechno bylo samozřejmé, nikdo si nevšiml, že to dělali lidé, že mají duši, že by bylo dobré jim aspoň poděkovat, že kněz není ze železa. Všechno jako by to ani nepotřebovalo uznání.
 Tahle hrubost přetrvává dále. Jsme najednou všichni marxisté, všechno se měří jenom časem a nákladem. Není vůbec pravda, že o to lidé nestojí, že nejsou rádi, když se na ně alespoň někdo neusměje. Bylo velmi málo dní, kdy jsme mohli vyjet nebo se podívat za hranice. Všechno bylo moc složité a muselo se chodit slušně kolem pánů. Museli jsme všechno hlídat, střežit a dávat pozor. Kradlo se snad nejvíce v Orlové, ale to nejhorší bylo v tom, že vedení v těchto akcích měli ministranti, kteří hráli roli buď přímo zlodějů nebo dávali instrukce estébákům.
 Nic z té doby se nedá posuzovat očima dneška. Bylo to složité a řada věcí nebyla možná. Snad i těch několik slov, která bylo možno pronést dětem před spaním nebo při večeři mohlo být tím, proč jsme se scházeli zrovna tímto způsobem. Dávám vždy důraz na živé setkání. Jenom nevím, co je v těch mladých, že nedovedou pochopit nutnost formace zvláštní pro hochy a dívky, stále jeden jako jiní zdůrazňují, že je nutno si zvykat a tak si zvykají sice na společný život a nemohou si zvyknout na odříkání toho, co by zrovna nemuseli mít. Trvání našich společných akcí nám dává za pravdu. Je nutno formovat a to dokonale. Čím vyšší požadavky dovedem posadit do života mladého člověka, jenmě trváme na tom, aby se plnilo všechno to, co považujeme za dobré a prověřené, tím jsme lépe pomohli trvalým hodnotám pro celý jejich život. Není možné všechno v životě zaměřovat jenom výchovně. Mladý chce i volno. Jenže toho volna zakusili více než se naučili odpovědnosti za svůj volný čas.
 Zdá se mi to těžké vzpomínat na všechny tuny vápna, cementu na všechny klády, které se musely spolu s pomocníky vláčit. Byly na to ještě síly. Myní již jenom se díváme na to, zda i druzí jsou ochotni a schopni to provádět. Je pravda, že je mnohdy škoda kněžského času na tu dřinu, ale pomáhalo to v dobách zlých mladým proti zneužívání času a starým, aby dávali příklad. Byl to život pro mnohé nepochopitelný, ale byl skutečný. Dovedli jsme více než tolik lidí kolem nás, že nyní po létech rádi pozorujeme to, co vyrostlo využitím času. Měli jsme na to sílu i chuť, bylo to zajímavé i užitečné naplňování času.
 Kapitola o Orlové je těžká tím, jak málo bylo uznání za všechno, co člověk nemusel. Ať to byli naši nebo státní, ještě nejvíce mi fandil pan tajemník Kouba, který jediný uznával, kolik je ke všemu třeba elánu, síly a chuti. Nebyli všichni soudruzi krysy.
 Kolik to bylo světlých postav v Orlové, které dovedly všechno pochopit a spolupracovat na všem, co kněz potřeboval. Je to třeba, jde se na to. Nejde jenom o osobní přístup. Je to láska ke všemu, co jiní potřebovali. Vašek, Josef, Ladík, pan Kohout, Piňur Sosna, všichni synci, rodiny, které celé spolupracovaly, Oblukovi. Kolik to bylo nadšených mladých, ale ve všem chtěla být a byla v aktivitě daleko paní Kupková. Všechno co odstavila, je kus života. Dokazovala, že je možné i v tomto věku tolik ještě udělat pro jiné. Poměry byly zcela jiné, jiné možnosti a jiné výkonnostní požadavky. Byli to ale většinou mladí, ať byli odkudkoliv a byli vždy ochotni kus prázdnin věnovat věcem společným. Protože se pracovalo mnoho na mnohém, nebylo o chyby nouze. Ty se však vždy uznávaly a hleděly se napravit.
 Pro nás je vždy velká chyba, když někde ztratíme srdce. Je vidět, že je to vždy na škodu povolání a loupež na všech ostatních, kteří mají stejné právo na celé srdce kněze. To potřebuje okamžitou lítost a úhyb zpět. Neztratit je pro farnost ani pro jednotlivce.
 Velmi bolí a odraďuje od solidního přístupu k věci i k životu úřední vztah představených. Po všech zkušenostech by nás to již nemělo vzrušovat. Nejsme dřeva a výsměch z Olympu je vysvědčením chudoby vedení. V tomto období se muselo velmi hledět i na to, kolik co stojí, s jakou námahou se podaří věci uskutečnit. Bylo všechno podrobeno kontrolám a lidé též nemohli dávat bezmezně. Po odchodu z Orlové urážela neurvalost nástupce. Je možné mnoho věcí, jenom tolik si dovolit nebylo již únosné. Chceme reformovat? Kde začít. Je to stálá pravda, kdo si jenom čichl k pácistům, prodal svou kůži. Kdo však z nás čeká na uznání, stojí marně na rozcestí.

 Následující kapitolu bych nazval Inteligentní babka pekelná, nebo jinými slovy - magistra.
 Nebylo to tak jednoduché přesunout svoje sezení z velkomlýna do ostravského čmoudu. Nejdříve to byla silná slova, která jsme pronášeli vzájemně ostře do tváře - pisatel a Vrána, který před několika lety prohlašoval, že nemá zájem o bojovníky, obětoval estébáckým chřtánům celou řadu spolubratří. Teď najednou mu šlo o jakousi relativní záchranu obrovitého kostela, který měl být demolován. A tak si vzpomněli na pěšáka ve mlýně. "Jestli to vezmeš, vyřídím souhlas a podíváš se, co se s tím dá dělat". Odpověď byla: "Není ti líto těch šesti let?" - Odpověď žádná. Ale písemná výzva přesunout své stanoviště přes orlovské koleje.
 První setkání s prvním mužem z tohoto prostoru bylo docela dojemné. Odvážně vylezu ze svého vozu, kterým jsem se dopravil do zmíněné lokality, vlezu do chodby, která byla spíše podobna nevětrané márnici a za mnou - jakési fousaté embryo. Otočím se, chci se vyděsit a on hned na mne vyjekne: "Já jsem váš církevní tajemník". Podávám mu ruku a říkám "a já jsem zase Huvar. Lituji vás pane tajemníku, co se to tu nalíhl doslova za binec pod vaším vedením". Najednou se mu zalíbila tato ostrá řeč a říká: "my dva si určitě budeme rozumět" - ale měl jsem strach. Říkám mu ještě na vysvětlenou: "Nechte si tam místo, budete ho potřebovat, až tu budu déle". No tím začínala naše vlídná spolupráce.
 Moje zásada byla vždycky nejdříve útok a ten druhý, ať se brání a tak to byl v tomto případě on a po celou dobu, kdy jsem byl přikázán do tohoto špinavého prostředí. Jenže moje poslání bylo jiné. Katedrála podkopaná, klenby rozvalené, jenom třetina byla zprovozněna. Napsal jsem plakátík a nedělal si iluze, že to budou velké zástupy s fábory a kyticemi, které se přijdou podívat na ještě neodhlášeného mlynáře. Několik desítek jich přišlo na první mši sv., kterou jsem měl v takto narušené katedrále. Podával jsem jim ruku při pozdravení pokoje - každému, kdo tam byl a mohu říci, že jsem se přitom ani neunavil. Jen jedna teta - skoro stoletá, která mi též podává svoji kostnatou pravici docela hlasitě podotkne: "No Pán Bůh vás potěš v této stodole". Za krátkou dobu se z ní vyvinula tzv. "jahodová teta". Ona totiž, kdykoliv zjistila nějaký pohyb synků nebo dětí kolem fary, obětavě okamžitě posílala krabici jahod. A tento blahodárný zvyk si udržela až do své bídné smrti. Měl jsem příležitost ji posloužit na cestě poslední.
 Tato stať má ale představovat docela jinou postavu. Jedna z prvních návštěvnic - dáma v širáku ala 1840, všiml jsem si, že v liturgické barvě - ve fialové - zakrývala celou její prořidlou ofinu a nedovolila ani jejím protivným kočičím očím, aby probodávaly kolemjdoucí chodce. K navázání vřelých kontaktů použila i finance, které dávala k dispozici jako první splátky patrně k získání přízně, ale byly to dluhy, které zůstaly po zemřelém předchůdci. A ona neměla jak to na věčnosti poukázat. Rozhovor začínal okamžitým tvrdým útokem na předchůdce, kteří dokázali přestupovat 11 Božích přikázání a znesvěcovali nejenom den Páně, ale každý prostor, ve kterém se pohybovali. Proto na nich nezůstalo nic, co by svědčilo o jejich posvěcení. Jenže tohle captatio benevolentiae na mě neplatilo, protože toto "metlisko" nepočesané již si udělalo jeden výlet do mého rodiště, kde ji bratr posloužil jemným výhazovem, když začala stejnými útoky na ty, kdo předcházeli.
 Před ním totiž k jeho velké chvále nesměl nikdo říci žádnou hanu na nikoho ze spolubratří. A tak dáma nepochodila, jenže navázala již na přízeň a domnívala se, že když mě bude vítat v kloboučku zase jiné barvy, protože byla 4. neděle, takže její otýpka prořidlé slámy byla přikryta kloboučkem barvy skoro zlaté, že budu jásat. "Jste rád, že jste tady?" Říkám: "Nesmírně, protože jestli mě budou obklopovat takovéto zjevy, kterým děláte jistě starostku, tak budu mít o zábavu postaráno a zapomenu i na svízele, které nám působí rudý režim". Jestli zpívala nevím, protože její hlas se podobal spíše drcenému glazurovanému hrnci. Dělala, že se modlí, mlela pyskama, očima točila piruety před každým obrázkem a sochou, zvláště jeden si pověsila ani ne metr od zpovědnice, aby mohla poslouchat a tam dělala svoje každodenní prostrace na studenou dlažbu. Musel jsem obraz zasout za sakristii. Kluci ji tam nasypali lopatku písku, když už dělá pokání, tak ať to stojí za to a ještě to potřebovalo ostrá slova, aby přestala zjišťovat, co kdo vyvedl.
 To byl první začátek konce. Potom, všímáme-li si této postavy dál, vyhlásila revoluci přes zákaz v prostoru bortícího se kostela a zrovna se chtěla modlit tam, kde nad ní ve výšce 12 metrů Jirka svařoval táhla, kterými jsme stahovali loď. Do jejich pačesů padaly rudé okuje a když už to nešlo dál, zasáhl Josef Havíř. Hrubým hlasem ji vyzývá, aby opustila prostor. Mše sv. byla v uzavřeném kněžišti a ona kroužila v lavicích, pod lavicemi, před lavicemi s drzým pohledem na to, že má právo se modlit, kde jí to napadne. Josef ji lapl za podavačku, šiboval ji ke dveřím, nakopla mu kotník a on nemeškal a havířským způsobem ji rychle liskl jednu zprava, jednu zleva, beze svědků. Zrovna bylo za oponou proměňování. A do těch konsekračních slov, kdy 50 věřících klečelo na zemi a sledovalo posvátný úkon, ječel její hlas: "Pomoc, on mě zabije", ovšem nebylo, kdo by tomuto metlisku pomohl. Takto skončilo první jednání. Druhé bylo tenkráte, když drze, protože jsem ji odmítl podat sv. přijímání, odcházela a mlátila okovanými podpatky tak, aby si toho každý všiml. Kluci jeden den natřeli kliku šmírem, druhý den zatloukli boční dveře hřeby a tu jsme se podivili, s jakou bravurou dva stováky dokázala s těmi svými nemožnými pařáty ohnout a vyplula z kostela. Ještě jednou se odvážila zjistit situaci, protože nemohla přijít o všechny informace a zbožně poklekla pod kůrem. Ozval se jenom v sakristii hlas: "Josef, tvoje milá je v modlení". - Josef jen vyjekl: "Kde, už se tam ženu" a klekl si vedle ní - klekátko prasklo a ona hledala úkryt za sloupem. Toto bylo setkání poslední.
 Jenže pokračovala její písemná aktivita a jedno udání za druhým sledovalo duchovního správce. Nikdy jsem neopomenul, abych veřejně nepoděkoval, takže farníci měli přehled. Jenže mě to začínalo pomalu zlobit. K čemu vlastně jsme tady? Jenže tato tetina, která se domnívala, že je krasavicí první třídy a skoro se domnívám, že si svůj zevnějšek šlechtila podle nejlepší reklamy, kterou v lékárně vyvěsila, byla vystřídána další ježibabou. Tato kapitola by se mohla nazvat Hnízdečko - versus duchovní.
 Bylo neblahým zvykem nutit farníky, aby vyznávali svoje hříchy. Zpovědnice vzadu. Nejdříve mi říká, my jsme byli dříve zvyklí, že v této zpovědnici seděl kaplan. Vy jste tady šéfem, patříte na druhou stranu. "Jistě mi ale dovolíte, když změním tyto vaše zvyky".
 Od této chvíle, kdy jsem se projevil jako člověk, mi chodila deklamovat denodenně. "Uvažujte, že jste jenom takhle chlap, jako každý druhý, v kostele jste duchovní a mimo kostel si musíte zvykat, že budete žít, jako všichni ostatní. Žádné zdrženlivosti, to my tu trpět nebudem. A tu vám říkám docela nepokrytě, sám se rozvalovat na faře nebudete. Je bída o byty, já chci něco z života ještě dohnat a teď vidím příležitost docela blízko. Vy mě musíte vzít na faru. Vy mi musíte dát možnost, bych já mohla ještě prožít romantickou lásku".
 Nevěděl jsem sice, jak se to dělá ani jedno ani druhé, ale čekal jsem na věci příští. U zpovědnice nic nevyřídila, tak to vzala hopem. Po třetí mši sv. se vracím do tohoto domova a najednou se vyřítí zpoza tuje, které rostly za budovou, tato teta řečená "Hnízdečko" a chtěla mě přetlačit při otvírání dveří. Nevím, jaké jsem měl střevíce v tuto dobu, ale stačil jsem je hezky použít k tomu, jak se to dělá ve fotbale a myslím, že ani v aréně se neřve víc, než když jsem ji doprovázel až na náměstí.
 To byl verš první pro nic. Jenže za tři dny si vzala odvahu a podařilo se jí, jakmile jsem odchýlil dveře, když zvonila, mě vtlačit až do kuchyně. Lapla se dřezu - "a odsud mne již nikdo nedostane. Já přece mám právo si ještě nahradit všechno, o co mě život okradl". O co to bylo, to jsem se nedověděl. Zřejmě, jestliže život o něco okradne, tak to může být jen bohatství, krása, příjemný vzhled, ale nic takového jsem v tuto dobu nezjistil. Takže následovaly další sankce. Nešlo to jinak, bába musela i z katedrály ven. Takže si našla další oběť a jezdila až do Rožnova. Mladého pátera se ji zželelo a přijímal ji jako docela člověk člověka. Čím se tam bavila nevím, ale občas jsme ji potkávali, jak klopýtá ze svých apoštolských cest. Tam patrně nebylo potřebí násilí, aby přetlačila dveře. Tedy hnízdečko se nedostalo do mého hnízda a já jsem přišel o romantickou lásku. S těmito drahoušky to ale ještě nebyl konec.
 Sedíme, jak to bylo u nás vždycky obvyklé po večerních bohoslužbách se synky, při otevřených domácích dveřích v kuchyni, která byla naproti, na krásné dlažbě a baštíme. Josef Havíř byl s námi. Najednou říká: "Tady někdo přešel". Nevnímal jsem vůbec nic. Peťa, který byl čilý říká: "Něco se tam pohnulo a musí to být v poschodí". Nechali nedojedené fazole a pádili po mramorových schodech do prvního patra. V místnosti, kde jsem obýval - nikdo. Byly tam ještě další tři a J. Havíř neustával a říkal: "Tady někdo bude jinde, ale někdo tu je". Otevře třetí místnost, podívá se do skříně, nikdo, říkal jsem: "To se mýlíš, nikoho jsem nezpozoroval". Není ve skříni, musí být pod postelí. Zvedne postel a ejhle, paní ředitelka vtěsnána do 2Ocm nízkotiny. To se nám nepodařilo ani v šachtě takovýmto způsobem se prodrat. A teď si sedl na pelest a říká: "Teď vykládej, cos tu chtěla dělat". Mě odstrčil a říká: "Nechte to na mě, možná, že byste seděl ještě za vraždu". A teď zvedl postel a vzácnou dámu v punčoškách hnal ven na dvůr. Tma jak v měchu, domníval jsem se, že vzácná dáma se vzdálila do svého sídla. To bylo asi kilometr vzdálené.
 Jenže ona paní ředitelka si počkala ve tmě a teď, když jsem šel kontrolovat, zda je dvůr zavřen či nikoli, najednou proti mě vykročí ze tmy a s bídnou baterkou, kterou jsem měl, jsem si posvítil a říkám: "Tak vy se nestydíte ještě po tom a ven..". Zřejmě to měla vykoumané, letěla k zadnímu plotu, hbitě přeskočila, měla tam odstavený bicykl a pádila domů. Příští den se tam zrovna nachomejtl tajemník. Říkám mu: "To vy jste poslal tuto dámu na mě". Dělal, že o ničem neví, tak jsme mu to referovali, jak to vypadalo. Kroutil hlavou. Říkal jsem mu: "Ale s takovými blbými metodami na nás ani estébáci nechodili". On zřejmě s tím neměl vůbec nic společného. Ale myslel jsem si, že jsem chytřejší o další číslo. Může člověk normální v takovýchto poměrech nejenom vegetovat ale zkvétat?
 Začal jsem o tom pochybovat a začal jsem toužit po mouce, kterou jsem opustil, protože tam nikdo nezapomněl na titul a když přicházeli za mnou, tedy o radu anebo o nějaký zásah, ale v každém případě vždycky po špičkách a s úctou.
 Sice na jiném místě, ale přece jenom se naskytovaly postavy docela příjemné na pobavení v celém svém vystoupení. Co taková paní V.? Žena bodrá, měla jednu vycvičenou vlastnost, že všechno věděla a věděla všechno do detailu a to tak, že to musela vědět první. Byla vždy ve své kůži, jen tenkráte, když zjistila, že to co ví a ví dobře, že neví jako první, byla zkroušena.  Mojí druhou povinností v tuto dobu bylo doprovázet nebožtíky z JZD v celém kraji na cestě poslední. Úsekářky byly rády, že mají někoho, kdo jim tuto funkci zastal a tak toužily vždycky a přemlouvaly, abych poděkoval a ještě a ještě za další organizaci. A tak došlo na to, že zemřela p. O. Pohřební řeč vyzněla tak, že jsem neviděl ani jeden kapesník u nosu, ani jednu ukápnutou slzu. Hned mi napadlo, že jsem asi šlápl vedle. Jdu docela sám ze hřbitova, to již nebyl pocit sebevědomí, jako při posledním pohřbu, kdy se ke zmíněné paní přidávaly sousedky a zamlouvaly si zrovna "Milko mi musí na mojim pohřbu mluvit un". A ona docela nepokrytě, tak jak byla ještě v tom modlitebním rozpoložení říká: "Co si myslíš, ten by tě osral, víš, kdo to je?" a tím mi odehnala klienty.
 Teď ale po zmíněném pohřbu přijde na moji noční šichtu, sedne si naproti a říká: "Fajn jste to řekl, ale kdybyste věděl, co to bylo za kurvisko, tak by asi ta řeč vypadala trošku jinak". No ja, bohužel, řeč byla řečena, teta pochována a já s pocitem, že jsem neřekl všechno, jsem čekal na další případ. Jenže ona sledovala i všechna politická dění a teď najednou přišly depeše ze svaté konzistorie, že by byla možnost státního souhlasu, kdybych byl ochoten vzít Orlovou. Vzkazoval to pan Vrána. Tentokrát to nebylo jenom na klozetním papíře, obětovali na to půlku formátu A4. A tu přijde zase ona a povídá: "No dobrá, už jste tu kolik roků s námi, vy víte, jak my mluvíme, enom teď jsme si takhle povídali, enom abyste si to nesplet, že už nejste ve mlýně a na té kazatelnici neuhodil do desky a nezařval, jak jsme my tady zvyklí: kurva, tak vy si nedáte říct". Takže o zábavu bylo postaráno.
 Poslala mi na poradu jinou spolupracovnici, která byla naivní, též užívala byliny, které já jsem od pasu ordinoval proti nemocem, které neměly, takže každá bylina jim pomáhala. Jak to utrefíte, že je nám po nich tak dobře? Říkám: "Komu nic není, každému pomohu", ale tentokráte ve své naivitě si myslela, že doktor jako doktor a přišla za mnou se svým "kalendářem". Teď mi ho tam rozkládá, co doktor po ní chce a říká: "Musíte mi to vyložit, já za nikým jiným nepůjdu, abych tomu rozuměla, bo my jestli jsme se starým co měli, tak jsme nikdy nepsali nic do kalendáře a včil to po mě doktoři chcú". V tomto případě jsem tomu rozuměl též, ovšem ...
 Bylo to gaudium, když jsem to vykládal vedení podniku, takže jim to pomohlo i nevidět nedobře vypočtené výplaty, když se řehnili nad tímto výjevem.
 Chceme-li zůstat při výrazech, na které je potřebí studovat "latinu", jeden dobrý záběr: Bylo to zase v onom prostředí, začouzeném, zasmraděném, orlovském. Duchovní z dlouhé chvíle se toulal po lešení na 6. patře na věži. Bylo zrovna čtvrt na dvanáct dopoledne. Dvanáct lidí na lešení, ale z druhé strany, on sám vpředu. Přiženou se upocení tři havíři a hledají, kde kdo je. Najednou shlédli jedinou tvář a teď jeden z nich huláká do výšky: "Kurva, kde je farář" a on nezkazil vtip, protože latinu se též učil a odpověděl stejnou zatáčkou: "Co po nim kurva chceš?" A on zase opáčí: "Kurva, tata nám umřel". To byli tři bratři. "A my potřebujeme farářa, aby ho pochoval." Hlas z lešení: "A kdy to má mít" - nová zatáčka po latině - říká: "No ve dvě hodiny a my jsme to s farářem ještě nedojednali" a zase zatočil. Duchovní nezkazil tuto jejich zbožnou náladu, odpovídá stejnou zatáčkou a říká: "Tak dobrý, já mu to vyřídím" a oni v domnění, že mluvili s někým jako s kostelníkem, nebo podobnými mnichy, odcházejí zase se zatáčkou.
 Mluvčí slézá z lešení, dovařuje oběd, nasytí 12 mužů a pospíchá na hřbitov. Je potřebí na sebe nahodit ty šlépky a tu do dveří vkročí jeden z uvedených havířů, už protkávanou dederonku na sobě, černou kravatu, černě celý ohozený a teď najednou strne, opře se o veřeje, v pravici držel stokorunu, poznal duchovního a pronesl hroznou větu: "No kurva, to jsem tomu dal". Ale už jako by se nic nechumelilo, říká: "Kolik se za to platí?" Odpověď byla negativní: "Nic, je to služba, nebereme nic". A teď si poskočí jak mladík a říká: "No tak fajn, kurva" a stovku zastrčil a ztratil se v zástupu plačících příbuzných.
 Od té doby, i když stával často u rakve jako hasič, už mi nikdy nevěnoval ani část svého pohledu. Zjistil jsem, že i starý havíř si zachoval stud. Nebo ne?
K u r z y
 Velkou kapitolou dob pod bolševickou nadvládou byly všechny kurzy, kurzíky a cvičení, kterými jsme chtěli a někdy i doopravdy udrželi v čilosti naše zájemce. Je to pravda, že stádce bylo velmi rozmanité, stejně pestrá byla i paleta námětů a témat, která jsme probírali. Rovněž místa se musela měnit podle toho, kde bylo výhodnější stanovisko i stanoviště. Celá Morava byla domovem. Jedno nebylo dobře možné, aby se kontrolovala přesná účast. Někdy jich bylo dvacet, nebo zase z toho přišlo různě zaměřených 6O. Byl jsem dosti udiven tím, že se kolikráte narušovaly primitivní požadavky psychologie. Bylo jich mnoho, ba byli tak rozmanitého věku a založení, že ti co vystupovali jako vedoucí, nemohli této úloze čestně dostát. Mám za zlé mnohým sešlostem, že se jim jednalo jenom o množství a o činnost bez ohledu na nebezpečí, ale též bez naděje na úspěch. Činnost pro činnost.
 Tam se nebylo čemu divit, protože nebylo mnoho těch, kdo se nebáli a jeli naplno. Kolik to bylo i našich, kteří vydrželi své skrčenectví až do převratu a nyní pokračují zase dále stejnou metodou strachu, nebo spíše debilních poznatků, které školili v sobě tenkrát, když si myslili, že každá akce je blbost. Je zajímavé, kolik jich našlo odvahu přijít na světlo, když už nic nehrozí. To se dá jenom s hanbou zdůraznit, protože praktické důsledky jsou zřejmé v mládeži, které se nezdá, že by něco nedělala úrovňově.
 Pokud byl čas na šachtách nebo ve společných celách na to, abychom se někomu z postižených bratří věnovali, má to trvalý účinek.
 Nevěřím práci v zástupech, nedávám žádnou kladnou známku všem těm masovým setkáním, kde není možný osobní záběr a kde se ztrácí individualita. Kolik to bylo hodin nutných k tomu, abychom navázali přímou linku na hochy, kteří k nám neměli blízko jak názorově tak životní praxí. Kdybych chtěl hodnotit působení milosti Boží třeba v Jindrovi, který se představil s oběma zápěstími narušenými pokusem o ukončení života, řekl bych, že hledal jenom blízkého člověka, který by jej neodmítal pro jeho defaitismus. Stačilo mu první setkání se skutečným skautem, který neviděl nic jiného, než jenom poraněnou laň. Jak ten byl vděčný za ono setkání se ukázalo ve všech slovech, která vášnivě přijímal. Nebylo jiné možnosti, než jej uvádět do samých základů víry.
 Učinil jsem onu zkušenost, že není zbytečné opakovat i to, co již jistě slyšel, nebo přečetl z Bible. Nedalo se však nikdy pokračovat v tom, co každý z mladíků považoval již za zastaralé, přežité, co mu představovalo jenom církev jako instituci, protože nákaza ode všech aktivně působících sektářů, kteří již kontaktovali s našimi hochy byla dosti značná.
 Nejdříve na mne upřel své hluboké, bolestí smutné oči a plaše čekal na moji reakci. Když uslyšel oslovení "Hochu zlatý", jak jsem měl ve zvyku, tu hned jsem viděl jeho nesmělý úsměv, pokročil blíže a prosil: "Vyprávěj mi všechno, ale opravdu všechno bez ohledu na to, že je to třeba jenom pro ty nejmladší text i obsah. Chtěl ještě poznat mládí i ve svých dvaceti letech, protože zdůrazňoval, že neměl ještě nikoho, kdo by jej jako dítě dovedl brát a vést. Všechno v životě bylo chladně cizí, všechno neosobně strohé. Základní pravdy skautským způsobem podávané.
 Jakou výhodou nám byla v tomto případě šachta. Dovedli jsme v praxi poznávat všechny zvláštnosti podzemních pater, tak jak je vždy rád podávám všem kategoriím skautíků, protože potom krásně vynikne ona světlá Boží příroda nad zemí. Dalo se navázat přímo na obrovitá staletí vývoje, Bůh nepospíchal, měl ve všem ideu konečných hotových děl. Proto stojíme s údivem nad každou zkamenělinou i nad vším tím divem zuhelnatělých kmenů. Všechno svědčí o velikosti kohosi mimo nás, někoho, kdo, a to byl vždy závěr, nás má rád i když jsme opravdu tím nejmenším článkem obrovitého vesmíru. Prášek a Bůh o mně ví, chce mne pověřit spoluprací na díle, které se stále vyvíjí.
 Bral s oddaností, kterou člověk v civilu nemohl poznat vše, o čem jsem rozhodl, že budem vyprávět. Naslouchal, jak to bylo možno jenom tam, kde též se nemuselo pospíchat, protože byla před námi oběma ještě léta, léta těžká, nepřátelská. Proto bylo jednodušší přibližovat Boží milosrdenství i Jeho Lásku, o které se menuselo mnoho vyprávět a jistě nebylo ani taktické vlastní bolest stavět tímto způsobem na odiv. Byli jsme si blízko, protože sám přišel, sám žádal o pomoc, sám nabídl všechen svůj ušlechtilý vztah. Věděl, že je možné i z těchto těžkých poměrů vyčerpat pro přítomnou chvíli kus radosti z podávaného utrpení. Na svůj věk byl zralý, aby pochopil, že i Kristus musel trpět až k smrti, aby učinil šťastným jiné. A to najednou zasvítila v jeho očích nová myšlenka. I zde mohu ještě bohatnout tím, že budu obětovat i to, co je pro mne nutné, jako svůj dobrovolný dar. To spojení s Bohem, které teprve poznával, jej nutilo k většímu tempu a jakoby mne poháněl k tomu, abych mu nezadržoval jeho rychlý postup nahoru.
 Tak Bůh miloval svět. Poznával jednodušeji mnohem rychleji ty pravdy, kterými jsme měli my ještě zabarikádované své teologické myšlení.
 Od poznaného se přecházelo bezprostředně jenom k dennímu dobrému skutku, který nyní dostával teprve viditelnou podobu něčeho kladného. Jásal na tím, že dovede využít i tuto jednoduchou pravdu, kterou znal, ale nevěděl, že tkví svými kořeny ve věčnosti. Pro chvíle, kdy se nedá říci oddechu, se rýsovaly krásné obzory, které se klenuly i v jeho mysli i v šachtě a byl to již jenom úsměv, který mu dopřával Pán pro jeho spolubratry, kterým byl nápadným svým novým optimismem. Sám opakoval větu z Písma: "Kdo se znovu nenarodí..." Pociťoval to jako nově otevřený obzor. Jak byl rád, když mohl opakovat, jak jsme učili všechny hochy s úsměvem děkovat za prožitý den. Je to jiné a byla to pravda. Jenom tak málo stačilo a všechno se měnilo v činnou lásku bez hesel a bez frází tolikráte odmocněných povrchností. Všechno mělo smysl a protože byl nový, byl i čistý.
 Řada hodin po směnách, stovky otázek a stejný počet odpovědí naplňovaly společný čas. On však nebyl jediný, kdo potřeboval kus vřelého citu a zájmu. Musí mít rád nejdříve ten, kdo dává, aby měl ten, kdo přijímá zájem a chuť ztrácet svůj vlastní svět a řídit se tím, co nabízíme. Protože nemáme většinou čas na to, abychom se věnovali mnohým jednotlivě a každý jednotlivý člověk potřebuje své specificky rozdílné řešení, proto v onom hledání velkých kolektivů a zástupů se ztrácí jednotlivec.
 Je to rozdíl od luteránů, kteří útočí na jednotlivce do té míry intenzivně, až se poddá a sleduje jenom jeden cíl a tím je Bible vykládaná tak, jak jim luterský řád předepisuje. Protože se zdál mnohým z hochů, kteří se setkávali poprvé s náboženstvím jednodušší styl života jinověreckých duchovních pro jejich život v rodině, proto řada námitek pramenila z těchto končin.
 Jindrouš žil celou dobu již z tohoto zdroje pramenité vody. Ukázalo se, jak pevně tkví každá z poznaných pravd v jeho vnímavé duši. I po desetiletích byl vděčný za onen začátek, jak říkal, který mu umožnil poznání na pokračování. Při tom poznávali zvláště naši mladí synci, že je možná životní gradace v dobrém bez toho, že by se museli zastavit a hledat novou koncepci své další dráhy. Počáteční odvaha byla odměněna stálou houževnatostí v hledání příležitosti služby jiným. Jindrouš nezklamal.
 Velkým studentem ve všem, co bylo zajímavé i prospěšné pro obě strany, byl hoch, kterého jsem posléze v roce 1958 pokřtil. Výborný synek francouzkého původu Claudius. On snad všechno dovedl vytušit, jeho vnímavost byla tak jemně důkladná, že mu stačilo, abych jednou pronesl větu a on ji dovedl již zúročit pamětí a přemýšlením, které se lišilo ode všech ostatních. Byl Bohem obdařen skvělou intuicí. "Co považuješ za nejdůležitější v našem realizování možností, které byly k dispozici?" a on uvažoval, měl by rád vhled do řečí, které jsme opakovali podle možností s každým, kdo projevil o ně zájem, ať to byla latina, němčina, angličtina, španělština, italština nebo kterýkoliv jazyk, ve kterém jsme mohli posloužit. Měl zájem pro krátkost času o křesťanskou filosofii, o všechno, co jakkoliv souviselo s tématem náboženství a protože se ještě nesetkal s nikým, kdo by mohl věnovat více času jenom jemu, považovali jsme oba přítomnou možnost za něco tak skvělého, že jsem začal hned zase počátečními poznatky všeobecného vztahu ke všemu nadpřirozenému nebo spíše k tomu, co se nedá jednoduchou cestou vysvětlit.
 Zde zůstává škola dlužná vysvětlení, která se nedají měřit a vážit a řada předsudků polovzdělaných učitelů základních škol jim vězí pevně v mysli, že je nutno nejdříve vybourat starý systém myšlení Jiráskových románů a Palackého dějinného nazírání a pak je možné mluvit tak, jak jsme na to zvyklí my o Pánu a Otci v nebi. Všechno abstraktní schází v této poslední generaci, všechno se chápe a vysvětluje jenom v rozměrech prospěšnosti pro dnešek. Je to ujednocení myšlení zase na zcela prázdnou louku, jak by se to dalo vyjádřit naším tématem, daným tím, že se zdá ve velkém procentu všem mladým, snad jenom kromě výjimek, že všichni činovníci Církve brzdí vývoj závratného myšlení posledních desetiletí.
 Tento hoch byl mimořádný svou individualitou tak specifikovanou, že se nedala použít žádná i vyzkoušená šablona pro navázání rozhovoru o čemkoliv zajímavém. Zde šlo o potřebu duše, každé slovo navíc rušilo. Jednoduše ale přímo i otázka i stejně přesně formulovaná odpověď. Nebo se hned ozývalo: "To si dovedu přidat sám, já to potřebuji od povolaného, jak to sám nejenom cítí, ale žije".
 Bylo krásné, že ihned na počátku poznával, že náboženství musí znamenat život, že to není jenom předmět pro debaty. Proto jsme si v těchto poměrech uvědomovali nezbytnost přesné formulace problémů i přístupu k nim místo debatních kroužků, které svědčí jenom o tom, že se někdo rád poslouchá. "Dej mi návod, abych mohl nejenom uvěřit, ale měl dost síly žít ty ideály, které nevidím vždy uskutečňovány v církvi. Chci to přesně i za cenu, že budu vyjímkou i mezi těmi, kdo již věří celý život. Tato vyjímečnost byla něčím novým, povzbuzujícím, co pomáhalo i nám nadýchnout nový vzduch do duchovních plic.
 Láskyplná náruč matky, pevná dlaň otce, řád ve vesmíru, neexistující náhoda, cesta za Kristem blahoslavenství. Ono běda proti všem, kdo se podobají farizeům neúpřímností svého praktického života, výhled na denně žitou radost malých služeb a velikost církve ve službách dějinného vývoje. To byla první témata diktovaná hochem, který poznal křesťanství z několika dárků, kterými jsme dovedli zainteresovat na svou adresu zvláště mladé muže, kteří trpčeji než my prožívali svou izolaci ve všech druzích lapáků. Měl jsem každodenně novou radost nad pokrokem, který mu zaručovala jeho houževnatost samostatného myšlení.
 Bylo vyjímečné, že nestačilo jenom předestřít požadavek, chtěl mít věcně podloženo všechno, co se tím docílilo v praktickém životě. Ne jenom nauka, jak to zdůrazňuji vždy mluvím-li o školách, ale životně jemně podávat všechno, co pomáhá k nadšení nebo překonávat obtíže života. Jak úzce souvisí u těchto hochů teorie a praxe. Aby nepociťovali úzkost z let, které mají odsedět, bylo nutno zároveň s naukou dávat metody, jak u všech problémů hledat osobní řešení směrem k absolutní pravdě.
 Mnoho setkání ve všech možných těžkých okolnostech, ale vždy nové objevy ryzí duše, která se bála jenom jednoho, že bude člověk jednou muset nahlédnout do jeho svědomí, protože se rysovala již nutnost účasti na svátostech. Bylo to tak zajímavé, že odmítal čím dále více možnost lidského svědka. Cítil jsem, že bude velmi složité povzbudit jeho samého k přijetí svátosti pokání. Vyvstala otázka křtu.
 Věděl více než ví již kdekterý náš student o našich pravdách, leč čekal jako na spásnou možnost začít lekcí o odpuštění při křtu. Bylo poznat ulehčení, když poznal, že křest odpouští všechny hříchy spáchané před křtem. Byl ochoten vzít již na sebe všechno, cítil neklid, který se stupňoval, čím blíže bylo jeho poslední rozhodnutí jít a žít do důsledku tak, jak jsme to prohovořili společně. Já sám jsem děkoval za tuto milost, že jsem to mohl být já, kdo mu otevřel bránu do církve. "Já tě křtím.." - na Velký pátek, kdy jsme našli jedinou vhodnou příležitost pro udělení první svátosti. To nebyla formalita, protože předcházela cesta hlubokého studia o Boží velikosti a o lásce, kterou nám Bůh projevil možnostmi, které jsou otevřeny pro duši čistou. Nebál jsem se toho výrazu i když jsem cítil nehodnost o této velké čistotě, kterou je Bůh, hovořit. Něco zase padalo na kněze, který uvažoval o tom hovořit bezprostředně o velikosti a žít žabí nízkost.
 "Jak mohu chtít něco jako odměnu za utrpení věznic, když jsem v desátém roce svého pobytu mohl být účasten takové radosti"?
 Po dlouhých létech mne našel Claude u varhan ve Studénce. Měl stejně krásnou tvář, jak tomu bylo po křtu a rozšířeným hledím mne ujišťoval, že se nic neztratilo z toho krásna, které prožil pouhým uvědoměním si jistoty Boha. Zase zaplaceno v životě to, co by mohlo zrát na úrok věčný. Díky za každé setkání, kdy jeden pomáhá druhému ke kráse života a to nezištně jen za vědomí, že ten druhý má čistou radost a já ji měl. Byli jsme snad ještě více Boží, že smutek neměl tolik místa v nás? Nikdo z našich spolubratří, který neprošel místy izolace nepochopí, jak blízko dovede být Bůh člověku a jak s pocitem vděčnosti může být blízko člověk Bohu. Pořadí hodnot bylo poněkud posunuté proti civilu.
 Necítili jsme tolik odloučenost. Pro hochy svobodné, když k tomu každý druhý byl již zamilován a my jsme mohli konstatovat, že beznadějně, bylo léčbou i životem každé setkání, které nedovolilo smutku přerůst přes skutečnost. Jinak by bylo více těch, kdo by hledali únik do věčnosti.
 Někdy se musel svádět boj o zájem, protože i zde na Tmavém dole bylo dostatek těch, kdo lákali do nejrůznějších sekt. Pokud se jednalo o inteligentní posluchače, nebylo to obtížné, jenže museli jsme k tomu mít i prostředky, kterých se člověk altruista dovedl zříci. Někdy rozhodlo mléko, které jsme předplatili vyhládlým synkům, jindy to byla káva, kterou jsme darovali některému z chuligánů. Bylo to důležité, protože nemít se o koho opřít, znamenalo stálé napětí.
 Claudovi stačilo slyšet. Neměli jsme mnoho možností mít příručku. Jakmile se podařilo něco sehnat, ihned nám hrozil filcunk, někdy závist, jindy profesionalita u slabších zalíbit se nebo spekulovali na dřívější odchod domů. Tím lámali povahy. Neměli jsme mezi spolubratřími nikoho z těch, kdo by udávali, ale v řadách chuloušů, kterých tam bylo bohatě, se někteří našli, ačkoliv i ti někdy dovedli docela ostře odpálkovat bachaře tím, že se nebudou mrzce prodávat.
 V tutéž dobu byl s námi Czszeszlaw, kterého zajali na hranicích při nedovoleném přechodu do Rakous. Studentík, který měl zájem o věci Boží, rád naslouchal. Proto i on patřil do okruhu posluchačů na Tmaváku. Hledal nejdříve člověka, který by mu rozuměl. Trpěl tím, že byl odloučen od své domoviny, sám v cizí zemi. Ve svých devatenácti létech hledal neuvědoměle svou identitu. Věnoval jsem mu nejednu chvíli. On byl poněkud dále v poznání náboženství, byl ochotný kdykoliv jsme měli Mši svatou jít ke svatému přijímání. Byl oddaný, jemný a vděčný jak málokdo z našich českých hochů. Zase se osvědčilo pravidlo, že je nutno vycházet z věcí nejbližších, docela banálních, z toho, co jiným působí radost nebo pomáhá překonávat smutek.
 Tak jako v civilu vládne strach, tak v lapáku to byla pochybnost o kvalitě člověka. Protože jsem v tu dobu měl knihařské potřeby, měl jsem za úkol vázat seznamy pro skladiště, proto jsem využil tuto příležitost a dělal jsem písemně, (pokud se dalo před bachaři skrýt na lágru) přehledy, kterými jsme pomáhali k poznání synkům, kteří za to a o to stáli. I Čestíkovi jsem napsal na pergamenu blahopřání, kterému věnoval mnoho času a vždy v slzách si uvědomoval cenu, za kterou i jej Kristus vykoupil. Tam jsme se naučili vážit si jednotlivce jako objekt, který stojí nejenom za námahu, ale i za oběti, které radostně přinášíme. I on byl světlou postavičkou uplynulých dějin.
 Jsem velmi vděčen Jaroušovi z Kroměříže za obětavost, se kterou mne tajně v šachtě bez vědomí vedení zacvičoval do tajů všech druhů strojů. Kdyby nebylo jeho, nedostal bych se z pekla kamenných zdí, tedy z tak zvané fronty do strojoven, kde se přece jenom dalo přežít jednodušeji. Než velká lopata, malá mašinka. A již jsem se dostával z jednoho pracoviště na jiné. Když jsme mohli spolu mluvit o věcech nitra, on byl poddajný, jemný, vnímavý na všecko o čem jsme byli přesvědčeni, že to není jenom krácení dlouhé chvíle. I on pomáhal, když šlo o to zavézt svaté přijímání na jiná pracoviště. Více než Tarsicius. Měl jsem jej rád jako bratra a to byl předpoklad, že jsme si mohli dobře porozumět. Byl pravým dobrodincem.
 Funkcí, kterou jsem získal, mně umožnil, že jsem mohl být na výpadní cestě, to znamená, že jsem měl povinnost udržovat podle možností spoje na venek. Neslo to sebou rizika, ale my se v nich pohybovali stále, takže bylo jenom o jedno víc. Bachaři z poloviny pomáhali tím, že neviděli, nesledovali a žili si svůj klid a polovina z nich raději dřímala u telefonu, než by se vystavovali jakémukoliv riziku. Měli zase strach z mašinkářů a ze soudruhů starého ražení, kteří na ně zuřili, že nestávkovali proto, aby si na jejich úkor váleli šunky v klidu za tisíce, na které oni ani neměli gebíry. Hráli více s námi než s nimi, protože s námi měli dobře. Proto byly možné i pěkné hovory s těmi, které jsme normálně považovali za pomocníky našich katanů. Čím dále tím více vidím, jak všem byl komunismus jenom vnucen. Tam nebylo zápalu pro věc, jenom v nejhorším případě skrčenectví, ale nic z toho, co my známe jako radost z toho, co vyznávám.
 Měl jsem možnost hovořit s jedním tátou, mašinkářem, který vyprávěl svým dětem o tom, jak tam žijeme. Denně chtěly jeho děti nové zprávy a nesměl jim nic říci o jakékoliv krutosti, kterou by někdo z nás musel zažít. Dělily se o každý pomeranč, čokoládu, musel jim vyprávět o tom, jak pokračuje ilustrování strojovny, ve které jsem právě pracoval. Se slzami mi vyprávěl, jak je mu hanba, že též dal hlas té straně, která tolik lidí drží od rodiny, od dětí i od povolání, které lidé mají rádi. Při každé příležitosti se ostře postavil proti každé hrubosti, které by byli účastni ti, kdo tam chodili kolem nás jako páni. Proto jsme se nenamáhali, aby se zlikvidovala stará republika. Synci vydržte a za žádnou cenu se nemstěte na našich dětech. Měli výhodu, že jsme byli z poloviny kněži. Ale tolikráte to nešlo mít rád.
 Je to zajímavé, ale tato práce s lidmi se mi zdá mnohem čestnější a čistší než všechny ty mnohé řeči a s prázdným srdcem i v našich katedrálách.
 Úžasnou působivost ve slově i příkladu podával otec Karolko. V šachtě měl dřinu jako na málokterém pracovišti a protože jsme se značně sblížili, věnoval mi mnoho svého volného času. Obdivoval jsem jeho úžasnou paměť, ve které dovedl vždy nalézt to, co bylo potřebí zdůraznit. Měl jsem jej rád pro obětavost, se kterou se mi věnoval ve všech chvílích, kdy jsme mohli chodit spolu po počuraném dvoře, vyprávět před očima dozorů o všem, co bylo potřebné. Mohl jsem tak absolvovat celou škálu nejlepších přednášek, které měly vyšší úroveň než mohl kdokoliv z nás zachytit v životě na fakultách. Byly to hovory se zanícením, láskou ke Kristu a ke všemu, co bylo spojeno s katolickou naukou. On byl výborným znalcem Kolakoviče, do podrobností se vyznal v jeho tézích, znal praxi jeho života, dovedl dekukovat pro přítomnost a radostně plánoval, co bude nutné v budoucích obdobích u nás. Jenže okolnosti byly docela jiné po několika desetíletích a tak mnohé ideály zůstaly jenom v mylných představách nejasné budoucnosti. To byl požehnaný úsek šachetního života. Proto s nepochopením jiných počítám, když hodnotí všechno minulé jenom jako peklo, jako trest, jako krutost režimu. To požehnání, které ještě na světě a zvláště u nás zůstává, je jistě podloženo tou odloučeností, která tříbila duše spravedlivých bratří a sester.
 V tu dobu jsem si připravoval úvahy pro civil a podařilo se mi je většinou propašovat v botech do civilu. Na ukradeném papíře, vždy se dalo bachařům někde nějaký kousek sešitu vytrhnout, kolibřím písmem, čitelným jenom pro ty, kdo mají dobrý zrak, jsem se nutil k psaní těch úvah, které naplňovaly duši. Kdo tam žil a nepodléhal skepsi, neměl čas ani na smutek, ani na úvahy po pomstě. Tam jsme zažili to, co se marně snažíme předávat jako zkušenost dětem, žít pro jednu jenon věc a žít ji přítomně. Později přicházejí americké metody o klidu a o nutnosti věnovat se jenom jedinému problému současně. Je to vykoukáno z Písma, je to zplaněné a tvrdíme, že s hrozně vysokou daní z přijaté hodnoty. Jak je to jednodušší pro ty, kdo čtou Písmo. Pro každou příležitost, kdy jsme mohli navázat spojení se synky, kteří většinou častěji než my podléhali smutku a beznaději, jsme se snažili všechno to, co jsme získali nebo prorozjímali v temnotě šachet, využít pro praktický život. Všechno bylo však bezživotně chabé, co se jim nedávalo jako návod k prožití skutečného dnešního dne. Přítomnost, i když pro nás byla mnohdy nejasná a bylo potřebí kombinovat, protože řada věcí dopadla docela jinak. Bylo vzácné, pokud člověk nebyl na samotkách, využít možností i nutnost komunikovat se všemi, které Pán dával do blízkosti.
 To chybí venku, protože jenom velmi málo je i spolubratří, kteří by byli ochotni s námi sdílet stejné názory nebo o nich aspoň na rovině hovořit. Je natolik rozdílná problematika, že je zbytečná ztráta času namáhat se s porozuměním, zvláště u těch, kdo jiným kážou. Marnost. Kohelet by jásal, že i ve dvacáteém století se potvrzuje pravdivost jeho slov.
 Není to jednoduché se vtěsnat do vědomí, že je zrovna tento život určený Bohem. Pokud jsme si to mohli a dovedli uvědomit, mohli jsme být užiteční sobě i všem kdo nás potřebovali. O kolik krásy i v životě přijdou všichni, kdo nejsou ochotni se o své dělit. Později to bylo nutné zdůrazňovat všem rodičům, že hodnota jejich života spočívá v dávání a ne v pohodlí, ne v odmítání služby.
 K tomuto úseku podávám doslovné znění úvah, které jsou spojeny stejným nebezpečím i láskou ke všemu, co bylo tenkrát životem. Nedá se najít vždy spojení s dneškem. Tenkrát to byl výkřik, modlitba, šepot duše k blízkým, protože nebylo nikoho, kdo by byl blíže v tuto dobu než ti hoši, kteří chtěli trošku výše. Štěstí pro ně i pro nás dvojnásobné, protože se neztrácel čas, společnou modlitbou nebo úvahou byli zase dva nebo tři spojeni ve jménu Božím a tak bylo více bohoslužby ve všem než neštěstí. Synci dostávali úkoly v sebekázni stejně jako kdyby byli doma ve skautské družině. Nebyl to útěk od skutečnosti. Jenom zhodnocení okamžiků, které již nikdy nikdo nebude moci opakovat. U těchto praktických hovorů vyrostla jistota, že v celé nastávající budoucnosti to bude jediná možná metoda hlásání evangelia. Jak je to malé a ubohé, když po desetiletích nám dávají směrnice pro všechno, říkám opravdu pro všechno kluci, i když se stejným zaměřením, kteří neměli možnost cokoliv zkusit. Nemají ani v hlavě, ani v životě!
 Mimo Tmavý důl nebylo možností k takové činnosti. V uzavřeném prostoru byla naprostá fyzická nemožnost k čemukoliv přijít a pak něco přenést. To znamenalo někdy i smrt při zjištění, jak to bylo v případě poslance Broje. Proto jsem považoval za milost Boží pobyt, i když spojený s nebezpečím života, na Tmavém dole. Tam jsem mohl vypracovat schémata pro pozdější usedlosti, jak jsme tomu říkali. V několika členech, žádné houfy, s několika naladěnými již na tématiku, kterou jsme považovali za potřebnou. Tedy žádná zevlounská setkání. Zde vyrostlo to, co se dá nazvat odvaha pro Boha. Ale ve všední den. Žádný akademismus. Nakonec ten prostý šachťák Toník Rufer udělal pro všechny tyto hochy a záležitosti více, než to mohl kdokoliv z kolaborujících biskupů i jenom pochopit. Někdy přinesl svačinu, jindy dopis nebo aspoň pozdrav, ale vždy s tím vědomím, že dobrý skutek na bratru je to nejcennější. Těmto hochům to může odplácet jenom Bůh. Proto ty laciné fráze těch, kdo měli vždy dostatek. I dostatek drzosti vzhledem k jiným je tím, co pomáhalo rozptylovat stádce. Jak byli tito udření mužové vděčni za každé slovo! Proto i součást spolupráce s věřícími se děla přes ně.
 Kolik to bylo manželství, která se podařilo udržet, kolik dětí mělo své dobré rodiče jenom proto, že se našla jiskra, kterou křeše pro rodinný krb jejich otec odloučený a někde zasutý, ale živý a žijící ve vzpomínkách na ně. Jistota znovu vykřesaná, naděje živená ujištěním o stále trvající lásce táty. Bez toho by to nebylo možné a v některých rodinách nebylo již víry. Věděli jsme, že jeden moták nebo dopis může být novým životem. Kolik jich omládlo ujištěním o nové silnější lásce, silnější, protože vykupované utrpením.
 Věděli jsme o těchto hodnotách, jenže lidsky to nikdo z nás nedovedl odměnit patřičným díkem. Všechno bylo víc než kurzy. Tam se nedalo mnoho mluvit, tam bylo možné jen se usmát, jen vzít moták a nést jej se vším nebezpečím. Oni to dokázali. Nebudou tihle naplňovat nebe?
 Nikdo z těch, kdo se pohybovali stále ve svobodě nebo aspoň v blízkosti vlastní rodiny, kdo mohli ze školy do školy a popřípadě ještě dovedli nalézt ulehčení ve spolupráci, nikdo z nich neví nic o tíze, která hrbila tolik spravedlivých. Snad proto ta bezcitnost i našich vedoucích.
 Ani my jsme kolikrát nedovedli pochopit zoufalství spolubratří. když jako například Ludvík měl v pondělí návštěvu. Přišel rozradován od hovoru se svou manželkou, zprávy o dětech o celém životě venku, o všem, co ani nezajímalo. Nic netušil, že to byla poslední jeho návštěva, kdy mohl ještě věřit své ženě. Ve čtvrtek dostal dovolenku, s bušícím srdce se blíží k domácímu prahu. Vychází cizí muž ze dveří jeho domu, osopí se na něho a prohlásí: "Tady nemáš co hledat, s tou ženou, kterou ty jsi považoval za svou manželku, žiji již já čtyři léta, hledej si rychle najít padáka". Nevím proč v tu chvíli nedovedl sáhnout po provaze, jak nám to za den líčil, ale vrátil se ihned do šachty jako mukl zlomený tak, jak jsem ještě mnoho mužů neviděl, zoufalý onou proradností, kterou ho zničila jeho manželka. Celá léta dřel a dřel, aby mohl posílat aspoň nějakou korunu na děti a tu již živil lumpa, který obsadil jeho domov, který ukradl i jeho klid. Snad jenom proto musel být s ním na pracovišti kněz, jinak byl zmařen další život. Ztratil smysl pro všechno, protože ztratil důvěru v člověka vůbec. Litovali jsme ho, ale připomněli jsme mu i v této zlé chvíli, že jsme jej varovali častěji před přeceňováním dřiny pro režim i nesmyslného lpění na hodnotách, které stále viděl i ve své ženě.
Dopis mladému hochovi
 Jedno setkání ve své mnohosti a jemnosti se zapsalo velmi citelně do několika duší. Uvedu slova mířená k hochovi, který byl spjat dobrotou srdce i jemností duše úzce se mnou a se vším, co bylo náplní mých tenkráte těžkých dnů v šachtě uranových dolů.
 Každé setkání na dvoře nebo po namáhavé práci v jámě bylo bohatstvím, které zůstalo trvalým. Možných jich bylo mnoho a byly požehnáním i pro mne. Uvádím doslovnou reprodukci ze šachty v r. 1956:
 Jen jedno mnou zachvěje - tajemství - otazník života.
 Jen jedinou nejvyšší vznešenost prožiješ - střetnutím s čistotou. A o těchto velkých věcech, chci s tebou hochu hovořit.
 Uvažuj o nich spolu se mnou, drahý hochu!
 Podzimem a zimou mění příroda svou tvářnost. Bohaté vlnivé lány zlatistých klasů, rozprostřené koberce, přeplněné pozdravy hýřivých barev, veršů krásy, rozstříknuté zvonky, kopretiny, chrpy, skromné hořce snášející kus blankytu nebes na horské stráně, celé ty ubrusy s bohatstvím pokrmů přírodních darů, plodů i ovoce i let vůní nad kraji tonoucími ve zlatě letního slunce nebo úchvatná ticha podvečerů, modlících se červánky, úsvitem nebo hřímajícími blesky ke Všemohoucímu Vládci a Pánu nade vším. Či sepjaté ruce hradů lesních, nabitých melodiemi složitými opeřených orchestrů - či jaká ještě bohatost vod, bystřin, tichých zákoutí vyhledávaných zvěří. To vše bylo. Ustalo. Všechen onen napjatý shon, úsměvy života, touhy po projevech síly, to vše nyní definitivně změněno, vystřídáno, odloženo. I tvorové vládnoucí rozumem se stahují do chladivého ticha, mlčení se jim stává příjemnější, více je vábí, je jim bližší než uřvaný hluk technikou přecpaného života, mnohomluvná rozpustilost v této době mizí pod ubývajícími paprsky spolu s hýřivostí barev.
 Šeď, bělost, nastoupila na místo oné pestrosti. Nádstavba zmizela, zůstává jen jádro, podklad. Všechno urovnáno onou bělobou sněhu, která jediná jenom zdobí i přikrývá. Jenom!? Onu všeočisťující, všechno smiřující, ji, která přikrývá i výmoly i hrboly. Ji, která přináší rovnost všemu a všem. Ji, která vše očisťuje i usmiřuje zároveň. Má stejnou krásu pro bohatství i chudobu, bídu i přepych halí stejným šatem. Dokud není dotčena špínou pouličního života, pokud spěch funících topíren na něm nezanechává stopy - září, svítí, oslňuje.
 Rovnost, mír, klid, vyrovnání ale i výsměch zabláceným cestám lidí, uřvaným touhou po bohatství. Celá ta čistota i klid je najednou nezvyklá pro liský pohled. Zdá se to naprosto cizí pro zrak, tolik zvyklý na všechno méně čisté, posypané prachem. Tolikráte žhnoucí horkost země, mnohdy únavná, podobně jako dýmající pece továren - skřehlá nyní rovněž ve strnulých záhybech zmrzlé půdy. Života nesoucí i životy slynoucí voda - proměněná v neživé jen život odrážející zrcadlo. Nákladné vstupenky do života odňaty, skvostný oděv stržen na ledovou zem. Místo vznešených gest živých stromů - jen obnažena ramena čnějící k nebesům v prosbě alespoň o smilování, o nepatrnou kvótu tepla, světla slunce i shovívavost v mrazivých nocích.
 Zde všechny prosby marny, žehrání nic neproniká a neohřeje, protože nositel všeho našeho života je odkloněn od zdroje světla, tepla i radosti.
 Zdroj zůstává stále týž, leč jeho tvář jakoby jenom pronásledovala odvrácející se zemi.
 Ona přeměna v tmu, zimu, skřehlost, vše zapříčiněno jen odklonem od plochy slunce.
 Nech, prosím tě, nyní na chvíli platit vše jako symbol, vzor, obraz života intelektuálního, duchovního i duševního, Tvého hochu nejdražší i nás všech. Všechno, co nám může být motivem řídícím příčinou radosti, spokojenosti, z čeho všeho nám může růst náš duševní život, klid, vyrovnanost, to všechno máme neustále stejně blízko po ruce k užívání i povzbuzení nebo k přeměně našeho života. Jak však má působit slunce na předměty, jsou-li od něho odvráceny?
 Jak má pohnout slovo, příklad, nauka, když jsme odvrátili plochy do úhlu mrtvého a to svou osobní netečností, nevšímavostí, odporem, zlou vůlí? Pak jsou styčné plochy jen mrtvým ledovým zrcadlem, prázdnou strání, která působí jen netečný odraz ozvěny.
 Avšak ani tato doba není zánikem, smrtí, tečkou za vývojem v přírodě - je jenom obdobím odpočinku, sbíráním sil k novému hýřivějšímu životu.
 "Jestliže zrno nezahyne vloženo do země, nevydá užitku." Nejdříve zmar, zánik, potom onen rychlý intenzivní růst. V této době právě začíná nový církevní rok oním voláním po vyrovnání, které v přírodě vykoná sama doba, u nás však jen opravdová dobrá vůle.
 A d v e n t  - příchod. Je to jen náhodné vyzývání k reformě celého života? Byl hlas Jana Křtitele jako posledního z proroků jen jeho dobrou snahou nebo posláním, která neustále nesla nejbolestnější sten po naplnění času, po někom, koho přesně určili jen poesií doby? Jen výmyslem, jen prázdnotou? Bylo všechno vyslovené i napsané v knihách Starého Zákona jen zbožným skládáním kněží, kteří chtěli dobře ovládat sobě poddaný lid, v tomto případě ne tolik strachem jako sliby a pěstovanými tužbami? Nebyl hlas volání mužů Starého Zákona jen hlas odvádějící od skutečného života? K nadpozemskému od praktického využití daných sil?
 Hledáš odpověď? Sleduj onen běh historických událostí, které jsou vyvrcholením oné plnosti času, k níž vedli nejen kněží, proroci, ale i filosofové, učenci subtilních duchových nauk, nejen židé, ale i Řekové, římští vědci i babylonští i Syrové. Všichni vidí, že musí nastoupit ono vyvrcholení a to v osobě, která autoritativně odbourá všechno staré, ničemné, pomíjivé a ukáže všem a to ve všech otázkách i vzor i cestu i jistotu.
 "Jsi-li ten, který má přijít, nebo máme čekat jiného?"
 Dějinné události mluví tedy o Onom přislíbeném, kterého doba sama žádá. Byl předpověděn, přislíben a přišel. Tento fakt se nedá odmítnout tím, že budeme spolu s východem, tak zvanou vědou, pochybovat o samé existenci. Bude mnohým vládcům tohoto světa vadit slovo:
"Milovati budeš blížního."
 Onen slíbený Prorok z Nazareta přišel tak jak byl předpověděn. Místo, způsob, čas i ostatní okolnosti naprosto souhlasily, takže nemohli současníci (vykladači Zákonů a Písem) dát jinou odpověd Mudrcům než: "Ano má se nyní narodit a to v Betlémě jako potomek Davidův." Proto toto sčítání lidu, v Římské říši celkem jen dvojí, přivedlo do varu a pohybu všechno obyvatelstvo římské říše, protože každý musel do svého rodiště nebo do místa svého rodu. Týž důvod přivedl ony dva, zcela nenápadné Izraelity - Josefa tesaře a jeho snoubenku Marii do města Davidova - Betléma. A právě k tomuto okamžiku směřuje i život jich obou. Naplnil se okamžik, aby přišlo na svět Dítě, které sice podle platných Zákonů platilo jako dítě Josefa tesaře a Marie. V nejnemožnějších okolnostech má počátek ten o němž svědčí, že není Jeho původ přirozený, rovný jiným synům lidským.
 Nyní porovnej, synu drahý, ony okolnosti, které stupňují ještě bídu těchto dvou. Vzpomeň, co pohledů, nešetrných poznámek, ústrků, kolik odmítání se jim dostalo. I tvá maminka byla kdysi ve stejné situaci, když jsi dorůstal pod jejím srdcem. I pro tebe, hochu drahý, jistě musela nejednu trpkou poznámku přeslechnout. Tolik úsměšků a to proto, že poslouchala hlasu Tvůrcova. Ušetřila tvůj život.
 Nebylo pro ně místa ani u soukromníků, ani v hospodě, nikde nebylo místo, protože nebylo lásky. Uvaž, dobře si promítni, draze milovaný hochu, v kolika rodinách není místo ani pro vlastní děti. Ve stejných poměrech bude, dá-li Bůh, i jednou tvá paní, i ona bude očekávat příchod tvých dětí, onoho úsměvu Všemohoucího v prostém domově. A nebude-li lásky, bude štván i váš společný plod, stejně jako ono Dítě, na které čekaly věky. I ty hochu musíš řešit svůj poměr k těmto lidským záležitostem i onu vlastní otázku tvého nitra k tomuto Dítěti. Nejen lidskému, ale Božímu, ke Kristu Ježíši, jehož příchod si budeme opět připomínat.
 P ř i j d e , p ř i j d e .
 Příchází a zanechává stopy své přítomnosti, stejně jako zanechalo toto Dítě rozruch ve svém okolí. Jedni naplněni radostí je přicházeli přivítat, druzí se strachem pátrali po jeho bytu, aby je zničili. Pastýři vedle Matky a Pěstouna i Herodes s celou společností obklopovali místo příchodu Vytouženého. Srovnej svůj příchod s příchodem Jeho.
 Nyní na chvíli sáhni po pramenech vedoucích i v dobu i v území, tam kde se můžeme seznámit se všemi prameny i se všemi podrobnostmi, jak nám je ukazuje Nový Zákon.
 Bůh posílá svého posla, anděla Gabriela k dívce, která tráví své dny přípravy pro život praktický a hodnotí své kroky modlitbou k Nejvyššímu.
 "Zdrávas milostiplná. Pán s Tebou, požehnaná Tys mezi ženami a požehnaný plod života Tvého."
 Byl kdy krásnější pozdrav k někomu z lidí? Bylo by možné vůbec někdy někoho nazvat plným mislosti? Víš hochu co to znamená? Plnost. Nic jiného již se tam nevejde. Znáš plnost nějakého prostoru v technice. U hmoty je jen relativní. Plnost v duši? Je-li náplní milost Boží, veškerá možnost viny a hříchu je vyloučena. Proto musela být i Matka Spasitelova bez viny a to již od počátku, prvního okamžiku samého bytí - bez poskvrny od početí. Sám lidský požadavek zní na naprostou čistotu. Jak by mohl prohlásit Spasitel, Syn Mariin, že je bez viny, kdyby mohli Jeho Matce vinu přičíst? "Ne-li Ty, tedy Tvá Matka.."
 Tuto vlastnost ctí věřící u Ní již od prvních dob. Od počátku církve. Plná milosti. Proto mohl býti i život Páně od prvopočátku po přirozené stránce plný, bez stínů, bez předsudků. Jsou-li zachovány přirozené poklady, mohou i nadpřirozené navázat, jinak existuje řada překážek, které brání plnému rozvinutí.
 Jediná mezi ženami obdařená touto milostí. Protože Ona jediná byla Matkou Vykupitelovou. On však své tělo bral z matky pozemské. Jeho původ je přímo od Boha. On, druhá Božská Osoba v čase vtělená, aby povýšila naši přirozenost kleslou dědičným hříchem, aby usmířila s Bohem zraněným pádem našich prarodičů. Zde jsme u tajemství skutečných, které nikdo nepronikne, nikdo neprobádá celou jejich hloubku a šíři, stejně jako nikdo neprobádá tajemství samého Boha.
 Po onom zvěstování prožívá Panna Maria ty nejposvátnější dny svého života. Doba očekávání. Do doby přípravy spadá její cesta k Alžbětě. Ani o této cestě nemlčí pisatelé posvátných knih. Zatím její snoubenec Josef je postaven před hotovou záležitost. Před hotovou událost. Kolikráte jsou i naši mužové postaveni podobně před lidsky stejnou událost. Josef byl spraven, že život počatý v jeho snoubence není něčím, co by poskvrnilo, ale počátkem jejího mateřství je sám Nejvyšší. Jen lidsky se to nedá pochopit.
 Vezmi to však očima víry, zrakem věřícího a skloníš se v nesmírné pokoře před tímto nejposvátnějším tajemstvím. "Josefe, neboj se přijmout k sobě Marii svou snoubenku, neboť to, co se vní počalo je z Ducha svatého." Kdyby nebyl mužem víry, dovedeš si představit, jak by jednal. Sklonil se a vzal na sebe život odříkání - byl celý život jen snoubencem, ne manželem. Uvolil se chránit, šetřit a střežit ve své snoubence onu posvátnou křehkost panenství. Ona nejenom počala život jako Panna, ale zde stojíme u nového tajemství dnes tolik vysmívaného. Zůstala jí po celý život. Řekneš nepochopitelné, nesmyslné, nemožné. A přece nejen nauka toto hlásá, nýbrž všichni od samého začátku nevěřili jinak.
 Není to i tobě, drahý hochu, příliš?
 Nezdá se to i tobě proti rozumu?
 Nemyslíš, že je to jako povídačky překonáno?
 Nám je toto tajemství nepochopitelné, ale všechny národy mu vzdávaly vždy ty největší pocty. V Římě vestálky měly na všech veřejných místech všechny jen pomyslitelné výhody. Stejně tomu bylo i Egyptě. Osoby Bohu zasvěcené. Není to výsměch pro naši zmaterialisovanou dobu, která se právě ničemu více nevysmívá, než tomu, co by měla pěstovat, čemu by měla být vzdávána úcta jako hodnotám, které nejvíce zdobí dívku, manželku, matku?
 Proč myslíš, že je hodna úcty dívka, která silou své vůle si dovede uchovat neporušenost?
 Je-li to z přirozených motivů něco tak velkého, oč více, dovedou-li zůstat statečnými pro Boha a pro blížního. Nicmémě je hodnotná zdrženlivost jinochova a neubere pranic této hodnotě, útočí-li se, vysmívá, ponižuje. Jakékoliv odříkání nebo cvičení z lásky k těmto ctnostem pomáhá jen růstu.
 Proti sprostotě nebylo a není ani dnes žádné obrany. Kdyby však byl jenom jediný případ statečnosti a všichni by totálně zklamali, oné vznešenosti to neubere ani vlásek hodnoty. Možná, že prostředí, ve kterém jsi vyrostl nebo se pohybuješ daleko od domova, neproneslo ještě ani jedno příznivé slůvko. Je však nesporné, že by ani západní zkažený svět zbytečně neprokazoval úctu řádovým sestrám. Vezmi nyní nadšené pracovníky mezi nejubožejšími (malomocní) nebo v tolika epidemiích např. v minulé světové válce. Kdo více dovedl podstoupit pro druhé než ti, kdo se dobrovolně dovedli zříci pro Boha a spolubratry toho, co svět považuje za jedině nutné? Tím se stali nezávislými. Jen pro Boha a blížní.
 Můžeš prosím odmítnout tuto část nauky o Matce Boží jako něco přehnaného, starosvětského, staropanensky přepjatého nebo nesmyslného. Bez této části nauky není možné ani přijmout nauku o Synu Božím. Nebyla-li Ona Matkou Boží, nebyl ani Kristus Synem Božím. Protože syn nemůže míti nic více než měli rodiče co do přirozenosti.
 U Izaiáše v 7. stol př. Kr. se praví o Něm, že bude narozen z Panny (Haalmá), což značí nejenom symbolickou, nýbrž opravdovou, která ani potom nezměnila svou přirozenost. Vztah Ježíše Krista k Ní dokazuje sám Kristus i ti, kdo mu byli blízko. Učedníky, očitými svědky všeho, co se přihodilo. I svědky toho co se na Něho vztahovalo.
 Evangelia máme zachována již od 1. století, tedy z doby současné, zatímco nikdo nepochybuje o pravosti rukopisů klasiků římských a ty jsou dochovány teprve ze století osmého. Většinou tisíc roků po jejich napsání. Při tom se nezpochybňuje jejich pravost. Proč bereme některé události jako fakta a jiné uvádíme do pochybnosti?
 Zde nám jde o následující: Byl přislíben, předpověděn a přišel a je to tento Ježíš Kristus narozený v Betlémě.
 První pád prvních lidí - vina, vyhnání z míst, kde žili v hojnosti všeho, co bylo potřebí pro časný život, duševně obdařeni nesmrtelností, štěstím, jakého je tvorům možno dosáhnouti, mimo to byli ve stavu, kdy naprosto ničeho nepotřebovali, protože patřili na všechno bez rizika klamu. Toho si však nehleděli, šli za hlasem pokušitele - ztratili pro sebe všechno, co bylo nadpřirozeným darem, pro potomky pak to, co jim bylo svěřeno jako dědictví. Zrovna ve chvíli, kdy se ozývá v duši prarodičů výčitka svědomí, dává Bůh naději, že toto vyloučení z nadpřirozeného bohatství bude sňato a to mužem, který bude jako jeden z lidí, který však svým majestátem bude soupodstatný s Nejvyšším. ("Nepřátelství položím mezi tebou a mezi ženou, potomstvem tvým a potomstvem jejím. Ona potře hlavu tvou, ty však budeš
strojit úklady jejím krokům".) Její potomek. Na onoho nepřítele nestačí nikdo jiný než Syn její a Syn Boží.
 Od tohoto okamžiku se stále táhne ona úpěnlivá řada volání: "Sešli již toho, který má přijít jako náš vysvoboditel a zachránce, jako ten, kdo přinese lék duším zaviněně uvrženým do šera vin prarodičů."
 Dědičný hřích není totožný s hříchy osobními - je to nepřítomnost Boží milosti, která je naprosto nadpřirozeným darem. Je zcela volné, dá-li ji Bůh nebo nikoliv. Nijak nepatří k přirozenosti ani tím, že by ji ustanovovala nebo ji bylo možno zasloužit, ani tím, že by mohla následovat z našich skutků. Zde se přesahuje všechno z přirozeného řádu a dostáváme se do řádu nadpřirozeného - Božího.
 Vezmi, prosím, Starý Zákon se všemi předobrazy Vykupitele. (Jako učitel, lékař, milosrdný Samaritán, těšitel, kněz i Oběť i jako obětovaný současně.) Vezmi Nový Zákon a srovnávej. Je to možné, aby nějaká zvětralá idea, neurčitá či mátožná představa o nějaké postavě se udržela živá a více nad to, aby dovedla v ní žít celé generace a ze všech běd nalézala představivost a sílu, život i návrat? Najdi, prosím, v dějinách alespoň něco obdobného. Nezapomeň, že se nejedná o jedno století.
 Jde o ideu, nauku, představy, jde o naprostou jistotu, že slib byl dán samým Nevyšším, Pravdomluvným, Věčným. Proto zde nehrají hlavní úlohu staletí - je to slovo Boží, které je stejně nové, staré i důležité. Trvá stejně ve chvíli, kdy bylo vysloveno jako po věky.
 Žádná neurčitá chiméra neudrží svou důležitost trvale. Pro žádnou falešnou nauku či pro podvodnou postavu se nekladou miliony nezištných duchů k nohám. Nesrovnávej kulty a nauky východní, filosofie východní, budhismus nebo hinduismus.
 Byl přislíben, ba víc nad to, byl přesně předpověděn.
 Podobně jak zazáří vyjímečně v řadě šedivých polostínům bližší než světlým dnům jasný den podzimu nebo zimy, tak znovu vždy vzpružovala idea mesiánská ten lid, který jediný mezi pohanskými národy zachoval víru v Jediného Boha.
 O městě - "Betléme v zemi Judské, nejsi nejmenší, protože z tebe vyjde vévoda, který bude spravovat lid můj israelský."
 O původu: "Vyjde prut z kořene Jesse (předek Davida) v době, kdy svět tak naplní nepravost, že musí přijít sám Bůh, aby byla hojnější ještě milost."
 Starý i nový zákon jsou jediným celkem. Dovede si snad někdo představit horu bez vrcholu? - Stejně bez zakončení by se nutně musel jevit i Starý zákon, kdyby nebyla splněna řada slibů, proroctví, předobrazů, byla by jen úmyslným týráním ducha izraelského národa.
 Mohl by Bůh slíbit a udržovat v klamné naději? Mohl by nesplnit? Bůh zůstává vždycky věrným. Slíbil, ale on ne vždy ihned vykoná, po čem lidé prahnou. Mnohdy je třeba léčit, vychovávat, nechat trpět. Poslal svého Jednorozeného Syna, narozeného v čase, narozeného z ženy, z ženy nejčistší mezi všemi a ji jedinou uchránil bez poskvrny a bez jakéhokoliv stínu hříchu. Nic se jí nedotklo a neovládla ani žádostivost její duši. Proto ji přislíbil již v ráji jako druhou Evu. Jejího syna jako druhého Adama.
 Prvním hříchem ale zbavili sebe všeho, co je činilo Bohu milými. Žádostivost nám připravila onen bídný osud plačících, věčně hledajících a nespokojených. Pokud nehledáme své štěstí, mír, klid někde jinde než u Něho, nehybného, prvního ve všem, samého Boha. Syn Nejvyššího přichází nejen jako jiná osoba historická s jakýmsi vnějším posláním nebo úkolem pro tento svět. Temnota mravů, doby, názorů musela být zaplašena, On měl přinést nejen vědění, protože vědomí a znalost ještě nikoho neučinily šťastným.
 Tak jak neznáme nikoho, koho by matematické výpočty udělaly spokojeným a dobrým. Nedokáže to ani chemie ani fyzika. Zde jde o jiné hodnoty. Jsme v oblasti, kde se nejedná jenom o setkání, ale o přijetí. Nejde jen o oproštění vlivu daných skutečností. Kristus přišel, narodil se podle předpovědi, ale jeho narození je víc než symbol, víc než vzpomínka, než zbožná idyla. Jeho příchod není jenom vhodný termín pro rodinnou pohodu. Je víc nad všechno a důležitější než to, co poznáváme.
 Domníváš se, že ona dlouhá doba přípravy - advent by mohla být jen nahodilým obdobím, kdy církev chce něco jiného vnést do jednání svých podřízených? Proč asi žádá přísnější způsob života, proč radí ke zdrženlivosti, proč advent zakazuje účast na hlučných radovánkách? Proč vlastně církev ještě v šeru zimních dnů užívá i roucha barvy popela? K čemu ono pozývání do samoty? Či nemáme té pouště dost tak, že bychom ji potřebovali ještě uměle zvětšovat nebo zpřítomňovat?
 Věř hochu, že když jsi doposud nepoznal prožívání v onom pravém křesťanském rámci, buď ujištěn, že nemůžeme zůstat na povrchu. Nemá-li zůstat i nadále pouhou přípravnou dobou nebo prožitek zase dalšího památného dne Narození Páně, je nutno si uvědomit, že musíme doslova vrůst do onoho tajemství vtělení. Je doslova nutné přijmout to, co působí onen Božský život, je nutno dát se ovlivnit, prožít tuto změnu na sobě. A to se nedá jinak než že se utáhneme aspoň trochu do samoty, pokud je to možné a stačíme zanechat za sebou to, co je špatné, co znevažuje ctnost v člověku.
 Čím prosím tě můžeš dokázat tuto přeměnu v sobě? Čím myslíš, že je dobré naplnit své dny a nejenom tyto, ale i celý příští život? Víc než láskou, než skutečným prožíváním života novorozeného Krista v sobě. Nezapomeň, že my všichni, ty i já, i všichni naši bratři jsou posláni ke stejnému cíli. Žít ale tento vznešený život a být jeho hlasatelem. Jak jistě sám poznáváš, je nutno vejít do sebe, ale sebe nechej stranou. Ať ti nevadí, že nemůžeš pozorovat rychlou změnu, že se nebudeš vidět rozdílným od jiných. Toto pozorování by bylo velmi povrchní, bylo by to tuctové chápání problémů i řešení.
 Tím faktem, že Kristus přišel na svět, se nedá změnit nic z celé té moudrosti a skutečnosti duchovní i Boží. My jsme zde postaveni jako lidé a nemůžeme se zavázanýma očima stát směrem k tomu, kdo se stal základním kamenem všeho dění. A to nejenom před, ale i po Kristu a Kristus je měřítkem všeho dění. Jinak není růst duševní ani duchovní, myslím tím ale pravý, nikoliv zdánlivý, možný jiným způsobem, než když svobodně vyslovíme to své odevzdání, že chceme patřit ne do bezbarvého davu, který se potácí mezi všemi možnými ideami a zásadami. Nepřidáme se ani mezi posměvače, rouhače, mezi ty, kdo se těší z pohoršení a chyb hlasatelů nauky Kristovy, ale cele za něj, a to bez výjimek.
 Každý z nás je jen hrst popela a jenom rozfoukneme-li tuto hromádku, najdeme trochu ohně, tepla, žáru, ale tím vanem, jímž se dostaneš až na tu zář, je zase jen a jen láska Kristova. U sebe zaplaneš týmž žárem, budeš-li se i ke své duši blížit s láskou. Jiné zapálíš jen dokážeš-li sám hořet. Jiným osvětlíš cestu. Dovedl jsi aspoň jedenkrát pocítit radost z toho, jak se zastavila nějaká ztroskataná duše pohledem na tvůj případ? Není člověk podoben troše vody a to mnohdy vody bez vlnění, bez pohybu? Teprve tenkráte se pramen rozvlní a začne unášet a pohánět, být životodárným proudem, jestli se rozhodneš nevzdorovat tomuto vanu, který zas bude znamenat jenom lásku k sobě, k bližnímu, k Bohu. A o této životodárné pravé lásce, o životě v ní a s ní, nás vede nejenom uvažovat, ale následovat tento novorozený Král králů, Pán života i smrti.
 Připomínáme si jej jako novorozené dítě podobné nám všem, všem nejprostším dětem. Ve větší chudobě nemohl přijít, nemohl se pro lidstvo narodit jako královský syn. Milióny by neměly příklad ve své chudobě. Většině vládců byl jeho hlas jen větrem, který je míjí. Je jistě i mnoho dětí, které při svém narození trpěly větší nepřízní, tím, že jim chybělo teplé sociální prostředí. Ve svém životě opovrhován. Pro něho zůstal jen lidský chlév. Nebylo to však právě to nejkrásnější, že přichází v nelíčeném přírodním prostředí? Není to tolikráte v celém našem životě jen příroda, která nás učí neporušenému vztahu k Tvůrci?
 Představ si nyní, jakým přivítáním by byla tvá přítomnost u Věčného, nyní v čase Vtěleného Krista. Každá událost politická, kulturní, ekonomická či jakákoliv jiná, která se udá v našem prostoru, není než pomíjivá, podléhající přeměnám. Tajemstvím vtělení Syna Božího se dotýkáme věčného. Všechno, co uvedeme do vztahu k tomuto tajemství je spjato s nepomíjející věčností a to je právě ono závažné, že my ani nemůžeme jinak, jestliže toužíme vůbec po něčem, mimo touhu podrobit se a žít Jeho lásku. Všimni si té skutečnosti: narodil se na nejpustším místě, kde se jen pastevci uchylovali před nepřízní počasí. Jeho matka a pěstoun Josef, tesař z Nazareta jsou u něho, vrženého hned po narození do tvrdých jeslí. Prosté plenky - jediný šat.
 Jeho narození však bylo oznámeno hvězdou, která zářila nad místem, kde bylo dítě. Dalo se to přesně určit a poznat, prameny nám to podávají s touto jistotou. Pastýři byli první, kdo též přišli s poklonou novorozenému Králi. Odkud to věděli, nebo to snad jenom tušili? Zjevy neobyčejné jim tyto podrobnosti připomínaly. Brzy po jeho narození přicházejí mágové z nějakých východních zemí, jdou vedeni světlem, ptají se v blízkosti místa narození po novém Králi a nic jim nevadí chudoba prostředí. Sklánějí se a na projev oddanosti podávají zlato, kadidlo a myrhu. Tolik jen, abychom si připoměli onu historickou událost. Protože se však jedná o projev časový toho, co je věčné, co se nemění, proto je nemůžeme ani my minout. Jeho příchod mezi nás byl připraven, on sám nemohl přijít bezprostředně.
 Jeho předchůdcem sv. Janem Křtitelem začíná ona doba, která měla být spásná pro celé lidstvo. "Připravte cestu Pánu, vyrovnejte všechny cesty, každé údolí, ať je vyplněné, hory odstraněny".
 Každé narození dítěte je připravováno. Toto však tím naléhavějším voláním, protože nejde o prostého člena rodiny, ale o toho, kdo byl dán Věčným Otcem, aby lid vykoupil.
 Každá matka, pokud není matkou krkavčí, se těší celou duší na své dítě, obzvláště, když je musí dlouho očekávat. Očekává jeho narození. Čím čistší a neporušenější osobní život, tím je jasnější i onen úsměv šťastné matky. Zamyslil ses už aspoň někdy nad touto prostou láskou vlastní matky? Jak by bylo možné vyprávět věrně onu posvátnost chvil, kdy první pohledy tvé vlastní matky patřily tobě - dítěti vroucně očekávanému? Proč ale ta posvátnost tohoto okamžiku? Je to událost tak obyčejná v životě. Tato matka brala tohoto človíčka s celou vášní své duše, protože toto dítě má svůj původ od věčného Otce.
 Každá z našich lidských matek je příliš podrobena všem zákonům časnosti, i kdyby byla nejjemnější a nejlepší, což teprve Panna Maria, vyvolená Bohem k nejvznešenějšímu poslání v dějinách? A zde bych tě velmi prosil, aby sis vyřešil pro celý svůj život tvé vlastní poslání ochránce, rytíře všeho, co je nejkřehčí a posvátné v každé ženě, v dívce, tím více v budoucí matce tvých dětí. Žádný člověk nesmí beztrestně zrušit něco z toho, co přináší hrdost, chloubu života. Má nám vadit názor hrubců. Nesmí nám být ničím ani úsudek nejmocnějších, protože všechny tyto úsudky nejsou ničím než zkázou, smrtí, hnilobou duše.
 Proto se musíme úzkostlivě bát již jenom možnosti ztráty těchto hodnot. Betlém je vzpomínkou jenom těm, kdo se zastaví, je ale radostí všech, kdo cítí kousek štěstí z blaha bratří nebo sester, ale jenom silní dokážou vzít pro sebe kus tohoto bohatství lásky. Tisíckráte může člověk zažít na sobě dobrodiní nebes, jen při jediném se zachvěje, dopřeje-li si aspoň trochu času, aby do duše mohl skanout tok rosných perel z oné nivy nebeské. Přišel v Betlémě, v městě, z něhož pocházel král, pěvec, básník, žalmista David. On připravoval skvělou stavbu chrámu v Jeruzalémě. Původ Vykupitele byl přesně předpověděn. Jinak jsou naše rodokmeny bezcenné, jestliže si z nich nevezmeme všechno, co nám má být odkazem. Kdokoliv z nás se může honosit původem z významného rodu. Co však, když zůstávám daleko od ideálů, které tam byly vlastní? I původ sám zavazuje. To cítili všichni šlechtici.
 My však jsme též příslušníky význačné rodiny a to té, jíž hlavou je sám Kristus, kterého celá tisíciletí toužebně očekávala. Od té doby, kdy zazářila hvězda nad Betlémskou krajinou i od událostí, které byly čistě lidské, snad světelné efekty, od této chvíle, kdy onen Prorok vzal na sebe naši podobu, je naše přirozenost nutně determinována tímto směrem nebo dobrovolně se může obrátit i na stranu opačnou. Od této chvíle platí to ano nebo ne, již pro nás není zlaté střední cesty. Kristem bylo všechno neurčité označeno bezbarvým, vlažným, odporným. Jaký je to prosím řád věcí, kdy se stává slovo Tělem, které přebývá mezi námi? Co to je za Slovo? Ono věčné, které nemusí nebeský Otec vyslovit. Je to ono slovo učiněné v mysli, v řádu věčnosti. U Boha je jenom přítomnost ve věčném trvání, bez proměn.
 Proto nejsou tyto svátky jen připomínkou. "A slovo Tělem se stalo.." Již v okamžiku početí, již tehdy bylo tím, čím později, zjevně s veřejným posláním, kdy vystoupil mezi námi. Proč se nazývá Slovem? Protože u Všemohoucího není rozdílů ani v řádu věcí ani v jednání, všechno splývá v jeden celek, protože je naprosto jednoduchý, beze změn. Neexistuje ani dříve ani později, proto tak nepochopitelně pro nás zní to, co konáme a činíme vzhledem k tomuto neproměnnému řádu. Je to důtklivý hlas, který nám připomíná "připravte cestu". Protože tím, že jednou přišel, Kristus už nepřestává být mezi námi, ale musí zde být neustále. Chce to? On nemůže jinak, plní vůli Otcovu, ale my často odmítáme jakkoliv brát podíl na jeho životě.
 Radujte se bratři, opět radím vám, radujte se. Vaše mírnost, ať je známa všemu světu. Pán je blízko. Nebuďte v ničem úzkostliví, ale v neustálé modlitbě a příslibech, ne však bez díků, ať jsou známy vaše prosby před Bohem. A mír Boží, který převyšuje všechno smyslové vnímání, bude bdít nad vaším nitrem, úsudkem a to v Kristu Ježíši. Jistě se ptáš, proč vyzývá k oné radosti apoštol Pavel? Tento úryvek se čte na 3. neděli adventní. Do této krátké doby adventu, mezi čtyřmi nedělemi, je vtěsnáno všechno lkání věků, všechny prosby tisíciletí po Vykupiteli. Může to být jenom připomínka, poezie, vzpomínka? Jistě cítíš, že to je život a výzva k následování všeho, co zkušenostně podávají dějiny i prožívání všeho, co vyrostlo jako plody věčna pro nás, pro všechny stvořené lidi vůbec. Tato výzva odzírá ode všeho, co je tíživé, bolestivé, nepříjemné a má nám být vzpruhou, pobídkou k tomu, co je skutečným posláním Vykupitele. Posláním jeho jediného, protože nikdo před ani po Kristu nebyl poslán, aby lidi mohl vykoupit.
 Termín, kdy končí ona bolestí naplněna naděje, bod, kdy touha a čekání se změní v jistotu, ale jen pro ty, kdo chtějí. Ani Bůh celým svým vykoupením nechtěl člověka připravit o svobodné rozhodnutí. Protože každý člověk je vykoupen. O Kristu platí - obětoval se, protože sám chtěl a o lidech pak - můžeme si přivlastnit všechny užitky vykoupení, budeme-li sami chtít. Radost, štěstí, pocit naprostého blaha, klid, odpočinutí duši, sjednocení s něčím nebo s někým, kdo mě naprosto postačuje, že již nepotřebuji ani toužit po jiném, ono klidem naplněné prodlení, ať již jenom chvíli nebo trvale, naprosto v ničem nerozhoduje. Je to kus života. Ale života skutečného, života nezachytitelného ani nikým z osob nejbližších. Musíš si stačit tím, co žiješ. Proto se ptáme, v čem to tkví? Radím ti, aby sis prošel nejdříve všechny prožitky svých osobních setkání.
 Byli jsme zvyklí snad je brát jenom s naprostou relativitou. Ale zvlášť se zaměř na to, kdes byl přesvědčen - nyní jsem šťasten. Jsem opravdu milován, opravdově? A to jím, Věčným, i když u lidí je to možné jenom částečně? Kolik je to lidí, kteří svůj pocit radosti a štěstí mohou odvozovat od tebe. Kolik jich může napodobit tvoji radost, spokojenost, aby byli klidní a úspěšní? Vzpomeň si aspoň matně na ono štěstí ve chvíli, kdy jsi s pocitem oddaného ptáčete byl sevřen tatínkovou náručí nebo kolik toho chtěla vyjádřit prostým objetím tvoje maminka, kdy chtěla přelévat sílu své lásky do tebe jako sílu pro celý život. Kolik to bylo projevů přízně od sourozenců. Vzpomínáš na hrdost z dobrých vysvědčení nebo z úspěchů, které ti otvíraly život? Tento pocit osobního štěstí nepřekoná ani sebevětší vědecký experiment, který by se ti podařil, ba ani jakákoliv vítězná bitva, protože nitro může být nejvíc naplněno velikostí lásky.
 Ty snad cítíš i kus toho štěstí po šachovém utkání, z něhož vyjdeš vítězně. Ono podání ruky nebo rekapitulace závěrečné věty - to je kus štěstí. Ale jak krátké, jak prchavé a jak plné závisti od jiných. Vzpomeň na několik těch silných minut, kdy spolu se svým bicyklem, který jsi choval s hrdostí a pýchou jako předmět, který ti pomáhal k vítězství, jsi stál s vavřínovým věncem na nejvyšším stupni. Tenkráte ony projevy hlasitého uznání patřily tobě. Nebo je něco nad pevné pouto přátelství s přítelem, který ti byl na život oddán? Vyrovná se tomu štěstí z pocitu blízkosti milované bytosti? Poznáváš jasně, že k onomu pocitu štěstí mohla patřit i dálka, která vás dělila, fyzická přítomnost nebyla rozhodující.
 Rád opakuješ se šťastným úsměvem věty své mladší nevinné sestřičky a cítíš, že může být sebevíce vzdálena, prožíváš vždycky onu vnitřní blízkost. Všechno ať je láska, štěstí i radost, i vzpomínky na ně, které třeba nedovedou zaujmout celou duši a podobají se jen letmému závanu. A zase dojdeš ke stejnému závěru, že je potřebí žít onu lásku z jednoty milující duše, ať je to přátelství nebo láska v manželství nebo láska matky či sourozenců. Nic většího lidský život nezná. Ale cítíš, že ani tato radost nemůže být nejvyšší. Může slábnout, minout, zklamat, časem může působit i odpor.
 Prožil jsi snad ty jemné okamžiky před prvním sv. přijímáním, pokud byla tvá příprava opravdová? Odcházel jsi s vědomím, že s čistotou tvé duše ses Pánu skutečně přiblížil? Kéž by se kus tohoto niterného štěstí dovedlo podarovat jiným. To všechno prožíváme při této silné větě - "Radujte se, opět pravím vám, radujte se" a nejde jen o jednorázovou radost, ale o trvající prožitek stále znovu zase a to s jistotou, že se k této své radosti již trvalejší, můžeš kdykoliv vrátit. A dá se to obejmout tím prostým zvoláním "Pán je mi blízko". Není to jenom ona fyzická blízkost, po které tolikráte toužíme, není to ani přítomnost osoby, kterou můžeme vzít za ruku nebo vbodnout do jejich pohledů, nejedná se ani o onu blízkost v lásce, která spíná manžely v jednotu, je to cit, který převyšuje všechno zmíněné.
 Duše stvořená se může vnořit v bytí Stvořitele, duše vykoupená do ran Vykupitelových. Je to nejen láska spojená s čekáním, s nadějí, ale jistota, že mohu Boha vlastnit. Jedině on dokáže zaplnit celou duši do posledního záhybu. To, co je velké u každé lásky, je možnost neustálého růstu. Láska ke všemu a ke všem, protože není možné jinak být šťastným, než štěstím bratří, není možné být plně zaplněn radostí, než z blízkosti Boha. Vše ostatní je jenom přelud, mrak, jen kmitající neklidná hladina. Nestavěj tedy na nejistotě, ale uchop se skutečnosti. Radost, štěstí, spokojenost jsou předpokladem, že nemám z ničeho obavy, aspoň ne bezprostředně, že mě nic neznepokojuje, že se nemusím k ničemu s obavami blížit. Mohu jednat často jen z motivů přirozených. Připojíme-li k nim ještě pohnutky ušlechtilé, jakými je poslušnost nebo úcta ke slovu přítele, autorita, pohání-li mě přesvědčení, že vyhovím tomu, kdo to myslí se mnou jen dobře. Kdo nechce nic jiného, než mi prospět, jsem vázán pak i poutem přátelství, ohledů a víc nad to, když se rozhodnu jednat z úcty k autoritě Nejvyšší.
 Jednám proto, že Všemohoucí, Pravdomluvný to ode mně žádá. Mé jednání se stává vyšším úkonem, přistupuje záslužnost, protože když neznám argumenty pro jednání z víry, která má být motivem, dává první impuls, jednám z přirozené ušlechtilé náklonnosti k Nejvyššímu. Můžeš být ale úzkostlivý při modlitbě, která je dobrá? Rozumí se ona péče o celý způsob života, aby se nic z našeho dne nevymykalo z řádu oslavy Boží. Nic z mých činů nemá vykolejit z velikosti stavby, z postupu za cílem, všechno se má nést ke cti a slávě Tvůrcově a tím se to stává prospěšné i mému životu časnému i věčnému. Dám-li slovo, pak pocítím radost z toho, že je mohu zachovat. Ušlechtilost přichází z toho, že tuze nepřemýšlím o autoritě, ale dané slovo považuji za upřímné přání, které vyplním. Pak není na místě žádná zasmušilost ani smutek. Potom není nic z toho, co by mě mohlo naplnit skepsí.
 Světlem našich skutků má být mírnost, která patří k základním ctnostem (statečnost, spravedlnost, opatrnost, mírnost). Svatý apoštol ji uvádí jako pokračování radosti. Bere nás za ruku k jiné řadě dokonalého člověka, vlastně již k plodům dobrého života. Láska, radost, pokoj, trpělivost, dobrota, shovívavost, velkodušnost, víra, naděje, opatrnost, zdrženlivost, čistota. Ta řada by mohla pokračovat dál. Proto bereme volání předchůdce Páně Jana Křtitele jako naléhavý hlas k cestě za onou dokonalostí. Žádné postranní slepé uličky ani u sebe, ani ve vztahu ke spolubližním. Přímočarost v jednání s jinými a upřímnost k sobě. Proto nás nesmírně snižuje omlouvání, lhostejnost, netečnost, mrtvolný klid, který vychází z pohodlnosti.
 Jan to dokázal tím, že vystupoval oděn nejhrubším oděvem, opomíjel nápoj, jídlo, aby jej nic nemohlo poutat k nižšímu mimo poslání, kterým byl naplněn - být prorokem, připravovatelem, předchůdcem. Připravit cestu je mnohdy důležitější, než cesta sama. Putování po cestě za cílem je mnohdy vyšší než dosažení cíle samého. Není to jednoduchá pravda, jeden seje, druhý bude sklízet. Ale je důležité, aby ten první to konal bez trpkosti. A proto pochopíme adventní výzvu - čiňte pokání.
 Řekneš si, že to je divný začátek cesty k radosti - to protivné pokání. Jan je uvádí jako první předpoklad. Zní nám to nějak jako sypání popelu, čpí to starou pytlovinou, svírá jako provaz, sviští jako důtky před úderem. Napadáme na nohu týranou důtkami, pohled utkvívá jako na nemytých vlasech, na ohyzdnou tvář, odpuzuje nemytýma rukama, navazuje na onu vyjímečnost, která kolikráte učiní z člověka podivína. Mezi moudrými a moderními lidmi - se ptáme? Toto slovo, jako by nám znamenalo jenom nasbíraný starý papír před rozemletím ve stoupě, haraburdí, které nahromadíme, odpad a lidský vyvrhel společnosti. Před tímto slovem se dnešní člověk zachvěje, chce mu uhnout z cesty, chce výhrůžně vypláznout jazyk a vyslovit své fuj - ještě toto v naší moderní době. Chcete nás zase zabalit do těch pokryteckých kuten, které jsme chvála Bohu vyřídili, vymazali?
 Dnešní pokrok nesnese toto hyzdění těl naší osvícené doby. Můžeme si oddechnout, že tato slova J. Křtitele, jimiž házel jako pískem do očí lidem, kteří snad v slabosti okamžiku k němu přicházeli a on je vydíral k rozhodnutí, aby se vrhli zpátečnicky k zemi a vyznávali veřejně svoje viny. Museli ponižujícím způsobem slibovat polepšení, změnu života, všechno, co bylo nepříjemné dát najevo veřejnosti. Možná, že každému, kdo si myslí, že je osvícený. Tento podobný krok je demagogismem, je falší a přetvářkou. Ale těmto lidem se jeví nakonec Bůh sám chimérou, nesmyslným, nepodloženým pojmem a co souvisí s jeho zákonem, je jenom slabost v člověku.
 Ptám se tě otevřeně, jak ty jednáš s těmito pojmy? A Jan pokračuje - bratři je čas, abyste povstali. Cítíme, že není skutečným životem ono uklidňování se, utíkání od všeho, co je vážnější nebo těžší. I když je možné chvíli odmítat, utíkat, nenávidět, nemít úctu k něčemu, co si ji zaslouží, nakonec závěr života toto řešení vyžaduje. Jak rychle je kdo hotov s přípravou, tak brzy může nastoupit cestu vzhůru. Pozoruješ, že náš život není jenom sen, máme tolik důvodů být o tom přesvědčeni. Bylo by to dobré, kdybychom je mohli jako sen minout nebo je omluvit. Cítíme, že musíme především odložit každou zlou vůli. Máme-li povstat, tedy pomalu. Odložme všechno, co máme, co je pohodlné, co láká, ale co není v souladu s vůlí Nejvyššího. Zvedněme hlavu od toho, co je nízké a co nám nepomáhá vzhůru. Všechny pojmy, které jsou neurčité, bezbarvé snažení, dej nyní z cesty. Protože cesta, kterou jdeš, není jenom tvá osobní, je to ona, která musí být ve shodě s cestou, ke které vyzývá Kristus. Protože jeho život je tím, co je naším cílem. Neodkládej.
 Cesta, k níž jsme nabádáni, je shodná s láskou. Požadavek obsahuje v první řadě úzkostlivé střežení vlastního smýšlení i činů, aby nevzbudilo ani možnou pochybnost o ryzosti a čistotě úmyslů. Dobrota a láska mě nutí odstranit především všechno, co jí odporuje, znamená tím vyrovnat vše, co není skutečně hodné, důstojné, co by mohlo být stínem, trhlinou nebo zánikem mého vřelého poměru k Bohu i k bližním. Předpokládá nejdříve znalost vlastního nitra, správné hodnocení všeho co jsem a co konám.
 Znamená to mít přísnou kontrolu svého jednání, nebo-li nedělat nic, co by v sobě neslo zárodek nejistoty anebo možnost omylů. Jedná-li se o ryzí vztah k člověku, nedá se koketovat. Jistě ne, jinak by to bylo jen hrou neupřímností. Přetvařovat není možné bez újmy na svém chrakteru. Není možné klamat, pak by to již nebyla láska, ale hrubý podvod, protože rdousí, zrazuje, zabíjí polibkem, slibem, objetím. Nemohu slibovat ochranu a přitom loupit to, co je v člověku nejcennější. Toto není ona vlastnost, která sama stačí učinit z rozervaného člověka duši uspořádanou, z člověka jemného naplněného lidstvím i svatostí. Co má nebo musí být předmětem naší lásky? Všichni lidé. Všichni, kdo nám pomáhají, jsou ušlechtilí, dobří.
 Potom všechno dobré i to nejmenší vůbec a posléze i ti lidé, kdo chybují, nás mohou též přivést až k heroické ctnosti. Člověka má vést až k sebezapomnění a ke službě jiným. Úmyslem není nic menšího než přiblížení k absolutnímu vzoru - k Bohu, který je Láska a neušetřil ani vlastního syna, aby nás všechny zachránil. Odstranit všechno, co není dobré, co by mohlo bolet, mrzet, ranit. Před lidmi mohu mnoho utajit, zahrát, přetvařovat se, není to ale možné před Vševědoucím. Ptám-li se, co všechno vadí lidem, není toho mnoho, jsou to většinou maličkosti, ale ty dovedou rozeštvat, znepřátelit a odcizit i ty, kdo si stáli lidsky nejblíže. Jak by bylo možné vyrovnat tyto nesnáze? Je k tomu potřebí jistě osobní statečnosti, která velí zapomenout na sebe a učí, jak se máme vrátit do této všemohoucí, milující náruče.
 Musíme-li mezi lidmi uznat i svoji chybu, poznat ji a litovat, prosit o prominutí a slíbit změnu, oč víc jde-li o toho, jemuž není ani stín tajný a bolí Ho to nesmírněji, protože Jeho láska k nám je nekonečná a velikost urážky se měří podle majestátu, proti kterému jednáme. Nebudeš-li usilovat o tuto velkou, čistou lásku, budeš vždycky jenom planě toužit, ale nikdy nenajdeš nic pevného. "Vyjdi ze své země i ze svého potomstva a odejdi do země, kterou ti Hospodin přikázal. Povstaň ze sna a urovnej cestu". Zde jde však o osobní setkání, nejen o znalost rozumovou. Jde o prožití tohoto tajemství, ne o pouhé vědění. Jedná se o upřímnost, nikoliv nám pohodlně vyhovující lhostejnost. Vezmi celý svůj život do svých vlastních rukou. Pamatuj na nutnou upřímnost i pravdomluvnost a dej se vést těmito motivy.
 Ptáš se, proč je potřeba především tvého osobního poznání? Proto, aby celá bytost mohla být proniknuta ochotou změnit způsob dosavadního života. Jenom změnit? Není dost jemný, přísný a vyrovnaný tvůj život - se ptáš? Věř, že v jádru může být, ale vyšší poznání nás nutí k tomu, abychom všechno hodnotili z vyššího hlediska. A nakonec poznáme, že je mnoho požadavků, kterým musíme nově dostát, abychom mohli říct, že máme rádi. Nebuď povrchní, všechny podrobnosti sleduj, i to, co nemůžeš hodnotit jako bezvadné nebo dobré. Všechno potřebuje své pravé jméno. Hřích i ctnost musejí mít pravé místo ve tvém osobním přehledu. Jistě se skoro chvěješ, když pomyslíš, k čemu tě má toto předesevzetí přivést. Poznání, litost, slib věrnosti. Všechno co znáš velmi dobře ze svého jednání vůči rodičům, sourozencům i ostatním. Není jistě potřebí rozšiřovat síť zpětných úvah.
 Pokání je první, za ním již následuje ono vroucí objetí, onen polibek Otce marnotratnému synu, po němž následuje radostná cesta vzhůru. K té jsi stvořen. Nic menšího Bůh nežádá po tobě, než abys jej poznal a zatoužil definitivně po setkání s ním. Proto bere církev docela vážně i přípravu na Kristův příchod. Je to nejenom okamžik, ale má následovat vztah vyrovnání, vztah skutečného synovství. Vyžaduje se opravdu mužný výkon, aby se člověk stal bohatcem, tím kapitálem, z něhož může být každý obohacen, kdo stejným způsobem dokáže žít. Bez této první nezbytnosti plyne život prázdně ve všech spolubratřích. Nemají možnosti vydírat z pokladů života, nerozumíme si s těmi, kdo neusilují o totéž. Přímé čiňte cesty. Není nám dostatečně znám tentýž proces i z techniky, neusilují všichni rovněž o přímočarost, ať se jedná o dráhy, dálnice, nespěje každé těleso nejkratší cestou ke svému cíli? Proto i tento duchovní požadavek není něco zastaralého, nemoderního. Duchovní snažení se nemění ani během tisíciletí. Tomuto úsilí na sobě věnuj dostatek svého elánu.
 Využij tento advent, aby to znamenalo pro tebe už nastoupenou dráhu přímočarosti. Chceš-li následuj, jestliže odmítneš, jednej jinak, ale nejpřímější cesta je jen jedna. Buď pevným bodem, který se nezachvívá a od něhož všichni ostatní mohou též odvážně vykročit. Připomínaný Kristus jako znovuzrozený uzavírá v sobě všechno to, co bylo dosud nepochopitelné a my musíme probudit v sobě zájem o tak subtilní věci, z nichž každá ve svých jednotlivostech má cenu převyšující všechno časné pomyšlení. I letošní vánoce musejí být pro nás vyvrcholením pozitivní práce našeho duchovního snažení. Není zbytečný neustálý kontrolní postup. Denně znovu, ale vždycky dále a výše. To, co jsme zmínili před tím, upevněme ve svém vlastním myšlení a věnujme se teď samému příchodu očekávaného Krista.
 Zde je potřebí sledovat nejenom místo, způsob, čas a prostředí, ale všechno, co je podstatné, co spolu bude rozhodovat i v tvém hodnocení a přivede tě k jasnému důkazu Božství Kristova i jeho vykupitelského poslání.
 Dáváš si otázku, jaká je cena vlastní duše? Jak může být krásná, když ji Bůh ustanovil, aby chránila ve vesmíru všechno to, co je nejvyšší, nejvznešenější, co ukazuje na vážnost dědictví, které nám zanechal. Je to obrovská suma, kterou za lidskou duši, třeba i jedinou, stejně jako za všechny, obětoval. Nesmírnost Boží je tak úžasná, je-li jediná, nedá se její hodnota násobit, je tak úchvatná a její lesk se nedá napodobit, že ani on sám Nekonečný nemohl nabídnout za ni nic více, než jenom svého vlastního Syna. Vyšší hodnoty ve vesmíru není. "Poslal svého Jednorozeného Syna, aby žádný, kdo věří, nezahynul, ale měl život věčný". Nebo těm, kdo ho přijali, dal moc, aby se stali syny Božími. Kdo věří v jeho jméno, kdo nejsou počati jen z krve nebo z žádosti těla, ani jen vůlí muže, ale z Boha a "Slovo se stalo tělem, aby přebývalo mezi námi". Dostali jsme se až na okraj tohoto největšího tajemství člověka i jeho duše. Vpluli jsme na hlubinu podstaty celého bytí, její krásy, k onomu nesmírnému neštěstí hříchu, ale též k té blažené vině, která si zasloužila tohoto a tak velkého Vykupitele. Toto tajemství je nejtklivější ze všech, protože Láska vzala na sebe onu jasnou, tělesnou podobu.
 Spravedlnost je vlastností králů, ale je výsadou Boha a Božího života v nás, znásobená v lásce. Kdyby se dalo přelévat aspoň trochu této velikosti viditelným způsobem, kdyby kdokoliv dokázal aspoň pranepatrně vzít kousek přirozeného vědomí, nadpřirozeného života, kdybychom se dokázali rozzářit nad jistotou milosti Boží, jak světlý by byl i tvůj celý život a požehnané všechny kroky. Zde pochopíme statečnost tolika světců, kteří dokázali obětovat svůj nepatrný život za záchranu duše bratří. Můžeš odmítnout i velkodušnost, můžeš přejít i výjevy a výlevy lásky docela lhostejně. Srdce lidské přebolí i nevděk, bolest zeslábne, s nevšímavostí se člověk vyrovná ve všem, co mu zasadí ránu. Ale Bůh, který nám neučinil nic proti vůli, bere i malý hřích zcela vážně. Co je proti tomu láska otce, něha matky, přízeň sourozenců - je jen zábleskem proti velikosti, kterou Bůh ukázal ve vtělení Ježíšově.
 Před každým dnem máme stát jako před památníkem a mezník dějin je pro nás každé dobrovolné rozhodnutí následovat tento velký hlas v sobě. Mezní kameny si však můžeme každý sám denně neustále klást jako základ svého života a řídit se podle nich. Život, plnost světla Betléma může vstoupit i do našich duší, ale musí se každý z nás doopravdy znovu zrodit touhou, odhodláním i láskou k novému životu. Ne dlouhá léta, ne život bohatý, jen ono velké rozhodnutí, které člověka naplní skutečnou silou následovat. Kdyby Kristus se byl i znovu narodil a přinesl znovu oběť života i smrti pro nás, když si nebudeme všímat této oběti, narodil se marně. Nyní do onoho hlučného ryku a vřavy vánočních dnů přítomného světa, plného dýmu, alkoholu a nestoudnosti, které hubí i rodinný ušlechtilý společenský život, musíme vstoupit s nadhledem, který je důstojný Božího tvora.
 Je to těžké stát i v tyto památné dny sám. A nedivím se, že vnitřně docela ne ve veselém rozpoložení. Ale my máme být trochu dál. To bolestné v sobě musíme překonat, jestli naše oběť má být součástí oběti, které Kristus dává k našemu vykoupení. Odpoutat se od tohoto zrezivělého prostředí. Snad najdeš aspoň jediného člověka, který se nadchne plností Božího světla v tvé duši po oné prázdnotě, kterou procházíme společně. Můžeš jásat stejně chvalozpěvem nad Betlémem, ale na zemi pokoj lidem dobré vůle. Co musíš vykonat, co prožít, co změnit, jak musí vyhlížet tvůj život, má-li být oslavou Boží? Co vymýtíš ze svého vlastního nitra, má-li zavládnout pokoj i u tebe, který, jak Kristus říká, převyšuje všechno pomyšlení? Jenom vymýtit, to by byla negace. Nám musí jít o to, čím své nitro naplníme a zde jsme u pramene, kterým je láska věčná, kterou nám přináší právě v té jistotě, kterou zdůrazňuje větou: "Abyste život měli a měli ho v hojnosti".
 Kristus se nejenom narodí se svými oběťmi, smrtí, zmrtvýchvstáním, nejenom vstoupí do slávy, kterou přijímá od svého nebeského Otce s duší i tělem, přijde a naplní každého z nás, kdykoliv uštvaná duše po tom zatouží. Ano, přijď. Stačí, abychom odpovídali na jeho požadavek zanechat všechno, co není člověka důstojné, tzn. každý hřích. Uchopit to, co povznáší, co dělá z člověka duši statečnou, bohatou, plnou, která po ideálech netouží, nýbrž je žije. Tuto plnost můžeme přijmout jeho životem. Ten přichází jím ve svátostech pod nejprostší způsobou. Je to bolestná skutečnost, protože vstupujeme do opravdového svátku rodin. Ale my též k ní patříme, jen jsme na chvíli vyloučeni. Pokud si udržíme pevnou mužnou vůli, odhodlanou následovat jeho hlas, nejsme vyloučeni z lásky, kterou nás naplní. Dá se odmítnout tolikrát, kolikrát se nám nabízí, ale nedá se opakovat žádná z těch milostí, kterou nám Bůh dává, abychom dosáhli svého cíle. Toto své odhodlání i ryzost vlastní duše si střez a opatruj.
Smysl utrpení
 (viděno z šachty v r. 1956)
 V době, kdy bylo možné hovořit s mnohými hochy, většinou stejného věku - tak do 25 let, se rysovaly nesčetné obzory doposud nepoznané hloubky a krásy. Byla to doba požehnaná pro každého, kdo toužil dávat ze svého. Bylo to víc, než jenom prostírání vlastního "já". Všechno souvisí se vším a ve všem s Bohem. Tak i jedna z takových těžkých kapitol má následující postup:
 Bylo to v nejtěžší době, když jsme se vraceli kolikráte zcela zdrceni těžkými úrazy nebo smrtí spolupracovníků ze šachty. Měli jsme potřebí hledat zapomenutí, většinou v kulise, kterou nabízí příroda. Posluchači byli zase studenti po maturitě. Měli smysl pro barvitý sloh. A tak pokud únavená duše dokázala něco rozprostřít, tak to mělo tuto podobu, která nevybledla ani po desetiletích. Přímý doklad bohatství duše, která se chtěla přelévat:
 Tisíci světly zažehnutá obloha, azurnými křišťály vod naplněné horské jezero, nesmírná stráň vyšívaná bezpočetnými hlavičkami květů, či nezachytitelnou krásou protkaný brokát nejsou ničím ve srovnání s jediným paprskem lásky, nejsou zcela ničím proti duši tvé i proti nádheře vzájemné lásky tvých rodičů. Je něco na světě, co by dokázalo zachytit jemné vlnění láskou prodchnutých mladých duší? Nádherou, a to nekonečnou hýří všechny duše jemné, čistě ušlechtilé, naplňuje je nezvažitelná něžnost, když se srdce milují a když svůj ušlechtilý vztah hodnotí a míří směrem k Bohu. Je to úsměvem naplněný život a z něho může vycházet jako ze středu i láska k dítěti. I sebe musíme považovat za jeden odražený paprsek lásky Boží. Zachytí-li jej rodiče a to dříve, než kdokoliv počne svůj život, již tenkráte člověk žil jako vytoužený ideál. Byl to lidský střed celého úsilí a měl být korunován obětí i třeba utrpením, které nepostrádá vnitřního štěstí. Je to vlastně jediný akord dvou milujících bytostí - otce a matky.
 Každému z nás byla svěřena duše i tělo, rozum i vůle, celý člověk je postaven k obrazu a podobenství Božímu. Jaká nádhera - tělo uzpůsobené, aby bylo tolikerým nástrojem schopným zaujmout srdce i duši. Jak obrovitá jsou bohatství svěřená nitru člověka, který je uschopněn, aby přemýšlel, pamatoval, vytvářel systémy, studoval, ale též, aby všechno mířil k lásce, která se v tomto zápolení stává nástrojem Božím.
 Každému z rodičů je svěřeno nespočetné bohatství a to až do té doby, než člověk se může osamostatnit, aby obraz Boží mohl v sobě pěstit, rozvíjet a vést k dokonalosti a to mocí svých schopností, silou své vlastní vůle. Jaká to šťastná řada, nekonečná alej, úchvatné panorama, třpytivá záplava slunečního jasu, jak bezelstná, jemná, rozevřená náruč. Zde stačí jenom pohlédnout do tůně pohledu lidí, kteří se mají rádi, aby zjistili, že je to jenom kulhavý stín ve srovnání se šťastnými minutami, které nám poskytuje jistota, že jsme Boží. Jako bychom dokázali vlastními prsty rozezvučet struny harfy, žene nás to k akci, kdy jsme ochotni podnikat všechno, odvážit se všeho, před čím i druzí couvají.
 V těchto okamžicích mladý člověk chce opravdu hýřit láskou a dávat najevo nezastřenou radost, štěstí, dělit se o všechny projevy svého vlastního života. Byli jsme šťastni, když jsme byli dětmi. Byli jsme spokojeni ve dnech bezstarostného mládí a každý smích a skotačení věrně táhlo srdce školáka i hrdost učedníka, studenta, technika k vyšším metám. Kolikrát se zdá mladému člověku, že dokáže svým teplem proměnit chladné kovové součástky strojů a to teplem své vlastní duše. Jistě každý má na paměti sportovní triumfy, bezmračné dny zájezdů, kdy v nich jsme cítili zmnohonásobené štěstí v lásce rodičů a v lásce sourozenců. Jemná ruka matčina a pevná, pečlivá ruka otcova byly neomylnou ochranou. Kdo z nás dovede zvážit všechny tyto projevy lásky, kterou jsme zažívali doma? Kdo pochopí důkazy dobroty srdce našich přátel? Cítíme všichni, že už jenom pouhá vzpomínka rozechvěje celé nitro, že nám zůstává jenom blažená vidina obrazů, jichž je život plný. Co to bylo štěstí v ranném věku! Mnohdy se nám zdálo, že neexistuje nic jiného než jenom radost, štěstí, hrdost, všechno naplněno touhou a láskou. Je ale toto dětské štěstí minulost? Nezůstává něco z něho jako posila pro tvrdou tíhu přítomných dní? Je-li to pravda, že člověk je stvořen pro štěstí, proč musíme řešit neustále onu těžkou otázku utrpení jednotlivců i celých společenství? Proč musíme tolik snést? Co zůstává smyslem tohoto utrpení?
 Dáme-li si aspoň chvilku a přemýšlíme o účelu celé té tíhy, která nás obklopuje, poznáváme ve všem hluboký smysl. Nic tu není osamoceno, nic není bez hlubšího účelu. Jsou chvíle, kdy se nám zdá všechno bez smyslu. Ale nyní se zaměřme na to, že i naše nejmenší těžkosti mají účelnost vyšší. Všechno je posvátnější než vesmírné slunce a hvězdy, než den a noc. Všechno utrpení má nekonečnou hodnotu měřeno účelností Boží.
 Nás bolí nejvíce ne utrpení samo, ale onen pocit, který nám vnuká, že nám štěstí uniká. Bolí nás nevyužité možnosti víc než přítomné neštěstí. Je nejdříve potřebí zvážit, co jsem skutečně anebo třeba jenom pomyslně mohl ztratit. Je to utrpení bolestným okem pozorovat nově se rozvíjející život v přírodě tak, jako by stačilo jenom slunce, zatímco naše krvácející srdce by chtělo rozvinout celou vnitřní sílu. Musíme být spoutáni v těžkém, nepochopitelném, krutém prostředí a život proudí a nám se zdá, že nás míjí. Co nám vlastně utíká venku? Mohli bychom žít volně, svobodně, pohybovat se i studovat podle libosti. Ale tolikráte svoboda, volnost znamenají nevázanost. Jsme zbaveni možnosti získat tituly i pouhé sportovní úspěchy. Bolí nás to, že naše jméno mohlo být už slavné mezi závodníky anebo mezi vědci, mrzí nás, že nám mohli závidět i ti, s nimiž jsme závodili a rekordy, o kterých by se mluvilo v celém kraji, nebo to, že jsme nemohli přečíst spoustu knih. Mohli jsme být do bronzova opáleni volným sluncem, odolnost mohla být zvýšena vodou a duše by poznala tolik lidí, povah, snad i tolik lásky.
 Avšak nyní si bolestně řekneme, že naším údělem je smutek, bolest chlebem, prázdnota dýchaným vzduchem. Co bychom vlastně získali víc na svobodě?
 Nemusíš se ani přiznávat, že toto všechno jsme pozbyli a nic nezískali. Možná, že bychom i ve světě nezískali štěstí, spíše ztratili jeho odstín, možná, že i spokojenost by se vyhla našim prahům a to třeba v celém našem životě. Kolikrát stačila jenom jediná věta a vniveč přišlo všechno to, co jsme do té doby považovali za velké. Jen nešikovně proslovíme větu na tribuně a oni nás rozšlapou. Je to pravda, že bychom měli své vlastní postavení i titul, ukončené studium, avšak tyto hodnoty nejsou vázány na věk. Jistě věříme, že se nám tyto podmínky ještě naskytnou, že budeme moci nejenom ztráty nahradit, ale využít všechno to studijní prostředí, ve kterém jsme byli zocelováni karabáči.
 Kolik je to z našich bratří a sester, které právě přátelství anebo vylhaná láska zbaví čistého pohledu, uvede do neřestí, proti kterým jsme nyní obrněni a naučí nás bezohlednosti ve vztahu k jiným v ohledu mravním nebo společenském. Jemnost výchovy ti zachová Bůh možná jenom tím, že okamžitě platíš krví a slzami. I kdyby se jednalo o nejideálnější představu lásky, ta dovede přivést i kruté utrpení. Možná, že je to jediná cesta, jak si dokážeš rozlišit ušlechtilou postavu, kterou chceš k sobě připoutat. Zde můžeš sice jen toužit po krásné rodině, přemýšlet o vzájemných vztazích k dívce, k ženě, k manželce, můžeš si vybudovat ideál rodiny a cítíš, že nemůžeš všechno zase vložit jenom do hledání, protože my musíme tvořit bytost, která dokáže být oddána tomu, co zůstává v životě pevné, aby se naši nejbližší mohli o nás opřít. A to je též velké utrpení, má-li náš vztah zůstat čistý. Někdy je to smyslnost, která nás dokáže zcela udolat bez toho, že by nás mohla uspokojit. Chceme mít u sebe ruku jemnou, uznalou, náruč pečlivou a srdce milující, ale jako by nás dýkou prorazila jen pomyslná nevěra anebo hrubý výraz. Zde můžeš jenom vysnít všechno to, co má přikrýt tvou cestu utrpení.
 Budeš si volit svůj styl života i bytosti, které tě mají obklopovat jako nejbližší. Chceš mít průvodce nebo průvodkyni pro celý život? Chceš se dělit o všechno, co je tvojí myšlenkou, anebo šíří celé duše? Není to ale utrpení brát člověka do svého plánu a vidět, že není ideální? Není nutné i zde velké odříkání, které nás utvrdí v tom, že nic nemohu získávat lehce a nikoho tím více? Mnoho přátel nám nabídne otevřené dvéře.
 Zůstává neustále otevřena otázka, proč právě já? Doba utrpení je vlastně časem, kdy můžeme propracovávat i vytvářet obraz svůj i obraz milovaného člověka. Je potřebí si neustále opakovat - mohu a musím růst. Pohybujeme se v nenormálním prostředí, i náš stav je nepřirozený, ale kdybychom nevěřili, že není velmi vzdálena doba, kdy budeme moci rozvíjet osobnost i své vztahy, teprve toto by bylo beznadějné utrpení jako ponurá jistota, že se nepotkáme s tváří Boží. Jaká to je krása moci trpět a obětovat se pro jakoukoliv milovanou bytost, pro člověka, kterého si chceš k sobě připoutat a více ještě - vybudovat z tohoto ušlechtilého vztahu onen poklad, ze kterého můžeš učinit bohatými své vlastní děti. Jak je to velké již nyní trpět pro svůj ideál. Dnes a vlastně každý den musíme dobudovávat představu ideální lásky. Potom najdeme i dost sil, abychom nejdříve čelili všemu, co by narušovalo tuto skutečnost rozdílnou od našich zušlechtěných představ. A už cítíme, jaká je to krása moci to, co je dnes obtížné, těžké, neúnosné, co zaplavuje slzami květy mládí, to všechno já mohu vbudovávat do těch drahých bytostí, ke kterým se vrátím anebo s nimiž budu spolupracovat či žít.
 Ti lidé, kterým se budeme věnovat, musejí být hodni našeho zápalu i našeho zájmu a tímto utrpením, stejně jako každým obětovaným na ten úmysl, si připravujeme i jejich mysl na to, aby pochopili aspoň část našeho vnitřního boje. Nebo je to tak těžké vcítit se do skutečnosti, pro koho žijeme, trpíme? Vylaďování duší není možné ničím jiným, než vzájemně snášenými oběťmi. Ani nemůžeme přilnout k ničemu, co je vysoké a vznešené, jestliže nedokážeme nyní naplnit svoje nitro sebevědomou rozhodností. Co může být většího, než moci vyslovit bytosti, které chci dokázat svůj ušlechtilý vztah, že dříve, než jsem ji poznal, už jsem trpěl a odříkal si právě proto, aby jejich vztah mohl být nezatížený jakýmkoliv společným utrpením. Moci zdůraznit, že z lásky k tobě jsem si uchoval svoji duši ryzí, neporušenou pro tebe, protože i tebe chci mít stejně statečným nebo čistým.
 Cítíš, že to stojí za to posvěcovat denně svůj boj, aby celý tvůj život byl opravdu prost všeho, co není ideální. Je to oběť a někdy nesmírná. A my jsme si ji nevybrali sami. Ale není bezúčelná, bez cíle a proto nesmí být prázdná. Nestojí celý tvůj život anebo jeho štěstí za to? Nedávej proto nikdy se smutkem anebo s úšklebkem to, co má být tvojí chloubou. Všechno, co trpíš, má být důstojným odrazem velikosti duše. Každý smutek ukládá prach do vlastní duše, ničí jemné srdce. Člověk potřebuje velkomyslnost, nadšení, nikoliv oběť podávanou s naříkáním. Proto i ta oběť, kterou na tebe nakládají druzí nebo utrpení, kterému se nemůžeš vyhnout, je právě ono posvěcování všeho, co musíš nutně prožívat jako dar životu - povolání. Je to posvěcování všech tužeb a přání. Je to tak důležité, protože na každém z nás je závislých tolik jiných bratří a sester, ať je to v rodinách, povoláních, ve sportu, v zábavách i kratochvílích.
 Co jsme vlastně ochotni přinést pro ty všechny? Čím chceme připravit cestu tolika slabým, rozkolísaným ne-li tím, že s odevzdaností příjmeme na nás vložená utrpení. Na jaké úrovni bude příští pokolení? Bude-li se moci opřít o hrdinné skutky věrnosti i poctivosti předešlých generací, máme naději, že svět může být lepší. Bylo by pak možné, aby dravými vlnami veškeré špíny, která obklopuje mladého člověka, by bylo pohřbeno štěstí i krása našich nejbližších? Proto nemůžeme zůstat lhostejni ani ve štěstí ani v tvrdých hodinách rozhodnutí. Proto je to tak důležité, abychom před další generací dovedli celým svým životem zdůrazňovat prožitou jistotu, že jsme nejen zůstali dobří, ale i se rvali o štěstí, lásku i pokoj všech, kdo jdou za námi. Nesmíme zklamat tam, kde jsou na nás závislí jiní. Nesmíme utírat krůpěje potu i krve jenom proto, aby si nikdo nevšiml, jakou tíhu jsme právě museli prožít. Cítíš, že to nejde bez obětí. Přítomnost si žádá právě tyto projevy. Jinak není možné ani smýt špínu či odčinit zločiny. Máme právě zde příležitost upevnit se přesvědčením, že nemůžeme přilnout k ničemu, co by znehodnocuje náš ideální vztah k vlastnímu nitru, čistotu ve vztahu k jiným, co by ubíralo statečné věrnosti.
 To ale není poslední pohled na osobní utrpení. Tím, že nyní strádáš, trpíš, jsi třeba jenom nepřímo ve službách věčné Pravdy - samotného Krista. "Já jsem cesta, pravda a život". On se nesklonil před žádnou křivdou. Bil se s bezprávím páchaným na chudině, ochraňoval čest, lásku i pravdu. Tvrdě káral přestupky i nejmocnějších. Nepovažoval za ztrátu zabývat se i nejmenšími dětmi a přitom dokázal poručit smrti, ovládat život, tišit bouře, očisťoval lidské vášně. Všechny jeho skutky však byly důkazem bezmezné lásky a my bez ní, aspoň částečné, nemůžeme ani vyrovnat minulost, tím méně vybudovat krásu budoucích dnů. Kříž odstranil všechnu pohodlnost a kříž měl shladit křivdy celých dějin. Proto vycházíme z jistoty, že Kristus přijímá naše oběti, když sami bojujeme o tuto vnitřní krásu.
 Buď přesvědčen, že od prvního okamžiku trpíš pro Něho. Od chvíle, kdy ses rozhodl nezaprodat se. Kdy jsi nabídl za svobodu jiných i svoji kariéru, své mládí i svoji jistou budoucnost. Ale nevzdal ses lásky ani tím, žes na sebe přijal toto nepochopitelné rozhodnutí. Je pak toto utrpení něco ošklivého? Potřebujeme my potom ke svému štěstí být ve všech těch jemných převlecích našeho domova? Nic velkého se neztrácí tam, kde člověk ve své malosti zůstává pln velkodušné lásky. Tím se pochopí snadněji, že vrůstáme do toho, co je velké a věčné. Zde nám svět nemá co vzít a ani ve svých hrubostech a podvodech nemá čím hrozit. Málo ztrácím, ale získávám všechno. I bohatství je malicherné, i hodnosti ve srovnání s jediným čistým úmyslem v dobré duši.
 Poznáváme, co to znamená mít někoho rád. Kolik se toho skrývá v této problematice. Co mohu pro tebe vykonat? Jistě jsi měl příležitost poznat ty nekonečně dlouhé chvíle, kdy jsi též přemýšlel aspoň o paprsku radosti buď v sobě nebo v těch, kdo nás mají rádi. Lidská láska je příliš omezená, malá, krátká i nestálá, než aby nás mohla cele zaujmout. Proto i utrpení i z tohoto ryzího vztahu musí být hodnoceno rozměry věčna. Zde netoužíme ani tolik po viditelných projevech, protože se stává něčím i ve svých jednotlivostech nadpřirozeným. Není potřebí ani lidského svědka a cítíme, že každá vzdálenost i odloučení jen očisťuje náš vzájemný vztah. Zde se proměňuje vlastní nitro, ale vlastním utrpením.
 Je to sice velmi chabá útěcha, protože nyní si připomínáme, co nás v rušném životě odtrhuje od oné krásy. Množství situací je nám teď vzdáleno. Chybí nám tolik bytostí, které by nám zjevným způsobem dokazovaly svoji aspoň dobrou vůli. Vytrvat lidskými silami? Podívejme se na ty, kdo vedle nás zklamali. Člověk tohoto desetiletí nedokáže mít ani radost ze svého zaměstnání, není veden k poctivosti v práci, nemůže být dokonalý ať je to pohled, zaměstnání anebo sport. Kolik je to okolností, které pracují proti tvé ušlechtilosti. Kolik přehrad, které nastaví lidé a ty zde můžeš zůstat věrný, vybuduješ si sílu, která ti nedovolí, aby tě mohli druzí pošlapat. Zůstaneš jemný i statečný, protože nic nebrání ani v těchto šedých zdech růstu tvé ušlechtilé duše. Z ní budeš muset platit všechno to, co můžeš v životě získat. A proto nemůžeme dobrovolně utíkat ani od utrpení, které s tím souvisí, ani se nestydíme za slzy, ani se nepokoušíme vyklouznout z úkolů, které vyžadují někdy nadlidskou sílu. Najednou se nám toto všechno nejmenší stává tak cenným, že dokážeme říct "Pane, ať je dnešní den sebetěžší, jen ať nepřestanu toužit po kráse".
 Bez tohoto utrpení? Tak jako platí ve hmotném světě zákon o zachování energie, tak se nic neztrácí, nezaniká beze stopy, nic není jenom osamoceným výkřikem. Každá energie se mění jen v jinou. Jestli to platí v hmotném, čím víc v duchovním. Jak by mohl vyrůst nejvyšší projev lidského ducha, kdyby to bylo bez účelnosti? Nemůže zaniknout ani jeden ušlechtilý sten. Kristus sám potvrzuje, že ani jediná slza nebude zašlápnuta. Vy pláčete a kvílíte, ale váš zármutek se obratí v radost a tu od vás nikdo neodejme. Jaká síla je však k tomu potřebná, abychom pochopili, že svoji radost z nabytých hodnot již zde na zemi můžeme vykupovat svým malým utrpením. Čím bolestnější odloučení, tím krásnější shledání, tím plnější chvíle přítomnosti těch, kdo nás budou obklopovat láskou. Chvíle štěstí, i když krátká, převýší nesmírně naše přítomné utrpení. K tomu ale je třeba síly. Pro krásu věrnosti třeba v jediném okamžiku, kdy se musíme rozhodovat, nesmíme nikdy zapomenout na tíhu trvajícího utrpení.
 Je nezodpověděna otázka, do jaké míry se dokážeme udržet čistými. I každé utrpení pomáhá získat a zajišťuje pevnost charakteru. Proto se snáší krásně bolest, jestliže je obětována již dříve, než přišla. Teď vidíme pravé štěstí, mír a spokojenost z docela jiného úhlu.
 Vnitřní pokoj
 "Není pokoje bezbožným" tzn., že není klidu tam, kde se nedořeší, nevyrovná něco z rozdílů mezi zásadou a životem. Lidé se tolikrát pokoušejí předstírat vnitřní klid, ale sami svou neustálou honbou za divadly, zábavami, kiny, sportovními senzacemi a nekonečnými novotami ukazují, že se jim jejich útěk nedaří. Jen se stupňuje nervozita a roste roztěkanost. Proto, aby lidé měli pokoj, jsou dnes ochotni přistoupit na všechno. Všechno podepsat, se vším souhlasit, každou politickou stranu vzít za svou, vystoupit z církve a zapřít v sobě čest i jakékoliv dříve zachovávané zásady. Vyhledávají pochybnou společnost, aby nebyli nápadni. "Jen abych měl pokoj, tak se přizpůsobím!" Jenže zůstává stále nezodpověděna otázka: dají i tyto záležitosti i tito lidé doopravdy pokoj? Nechají v klidu žít, studovat, vést život podle vůle technika, vědce, politika, dělníka, otce po tom, cos pro ně učinil, abys je uchlácholil? Uklidnil jejich hrubost? Vstoupil tím do tvé duše skutečně klid? Věz, že nervozity přibude, čím více se člověk zaprodá, čím víc se stane nevěrným přijatým zásadám. Musí pocítit, že tímto způsobem ztrácí. Neklamme se - žádným ústupkem se člověk nestane klidnějším.
 Ty, kdo ti našeptávají, že si pomůžeš, že budeš moc v klidu žít svůj vlastní život, je potřebí všechny odmítat hned zpočátku, protože oni budou první, kdo se nejen vysmějí, ale poplivají a opustí tě. Pak ti zbudou jen výčitky, protože neslyšels hlas svého vlastního nitra. I kolem Krista všechno hlučelo a vřelo, bylo plné neklidu. Farizeové a zákoníci nemohli ani spát samým přemýšlením, jak jej zničit a on jediný zůstal klidný i v přítomnosti Kaifášově, v žaláři i na cestě na Golgotu. Z člověka Kristus neměl strach, protože jej přišel vykoupit. Kdo pochopí, jak se chvěje Pilát? A Kristus před ním svědčí o pravdě a nevšímá si řvoucích zástupů. Byl na tom nejhůře a přece zůstal tichý, mírný, klidný. Tento pokoj ale nenechává jen sobě, nám jej odevzdává. Smrt nebyla koncem jeho díla. Kříž nebyl tečkou, jen velkým svědectvím lásky k člověku.
 A u člověka to nemá být jinak. Kristus vstává z mrtvých a přichází zase s pozdravem - Pokoj vám. Ani jediné slovo nebylo u něho bez obsahu. Nepronesl ani jediný prázdný výraz - jen "Nebojte se, jsem to já". Jaká výhoda, když ho poznali. Dává svým učedníkům důkazy své přítomnosti, chtěl, aby jeho klid se přeléval do jejich bytostí, aby cítili s ním v bezpečí plni radosti v pocitu jistoty, štěstí a pokoje. Každý z nás už někdy prožíval tuto bezpečnost, jistotu a mír v blízkosti osoby, které jsme důvěřovali. Od některého člověka odcházíme spokojenější, cítíme se lépe. Míjejí nesnáze, usedají vášně, míjejí nezřízené tužby, člověk odchází jaksi ztišen do své samoty. Všichni máme v úctě autoritu pokoje. Chceme mít při práci klid, pociťovat jistotu a bezpečnost. "Nebojte se, já jsem s vámi". Kristus nás nenechává na pochybách. Uvádí zároveň, co je kořenem pokoje, míru a klidu. Dává nejdříve amnestii revolučním počinům proti Bohu. Dává moc svým učedníkům, aby vyrovnávali Boží řád, urážený hříchem. "Komu hříchy odpustíte, budou odpuštěny, komu je zadržíte, budou zadrženy". Zde jde o nový souhlas v nás. Máme jen usměrnit své tužby, záliby i vášně a celou dynamiku života i veškerou činnost, intenzitu jednání nahradit ne mrtvým klidem, nýbrž plností čistého života. Nejde jen o částečné vyrovnání, o jednostranné zaměření, zde musí spolupracovat celá bytost, ať je slavena nebo trpí, má se postavit ochotně do jeho služeb a tím zúročuje všechno v sobě.
 Jde o celou bytost, nikoliv o torzo. Musí nastoupit jednota mezi rozumem a srdcem. Nejenom pouhá jistota pravdy, nikoliv jen poznání ve své plnosti, nejenom myšlenky květnatě skvělé, všechno musí prohřát srdce. Ale srdce, které se nejdříve dokázalo zbavit všeho tíživého, všeho, co ničí duchovní velikost. Tedy duši očistěnou od chyb. Nám nestačí jenom studené světlo, toužíme i po teple, abychom mohli život zvládat. Nestačí nám jenom rozumové důkazy, nýbrž přesvědčivost života plného tepla, chceme vidět a následovat srdce zanícené.
 Osobnost není možné dotvořit bez prožité praxe. Proto žádný křesťan nemůže dospět klidu bez toho, že by neprožil nejdříve tuto skutečnost, která ho uvádí do věrnosti všech zásad. Zase si musíme položit otázku, zda je naše vlastní duše schopna přijmout lásku jako součást věčna. Lásku celou, Boha a jeho život, protože Bůh je Láska. Teprve pak nastoupí v nás jásavé ticho, mír a radost ze všeho, co jsme a co žijem.
 Tímto a podobným způsobem bylo potřebí udržovat nejenom čilost a bystrost mladých duší, ale dokázat jim, že mají vedle sebe někoho, komu mohou doopravdy důvěřovat. A pokud pochopili systém našich úvah, dokázali složit celou svoji starost na Pána.
 Jedna z takovýchto úvah pro 20leté hochy následuje. Je to na závěr uplynulého roku a zamyšlení nad prvními dny počínajícího r. 1957. Všichni bez rozdílu měli rádi mluvu, která byla pestrá, barvitá, plná protikladů, ale mířící za jedním cílem - za Pánem.
 Poslední akord anebo závěrečný úder nástroje, paprsek dohasínajících dnů, který se láme před svým zmizením nebo poslední list, který spadne se stromu, či zákmit jemného vroucího zraku, který vrhá střelená laň anebo sten zašlápnutého květu, či chceš-li zůstat v technice, uzávěrka poslední strany účetní knihy. Chceš-li uvažuj. Jedná se o datum 31.12. - 24.OO hod. Všechno, co je za tímto datem, je nenávratná minulost. Teď je potřebí hledět dopředu.
 Budoucnost je obtížena přáním, tužbami, obavami, někdy i strachem z nesplnitelných plánů, z hrozících bolestí, které tolikráte rdousí hned na počátku cesty. Jako by už první okamžiky chtěly stavět přehradu nadšení, ke kterému jsme se odhodlali. Jistě to není všechno. Otvírají se zase nové možnosti, nová radost, řada načínajících vznešených myšlenek, které otvírají svůj vstup ve světě splnění. Nový východ slunce, které bude rozlévat zase v příštím roce moře světla, tepla, dávat život i růst. Chceš-li podívej se jenom do průzoru otevřených oblouků vzklenutých stromů, které zaznívají vůněmi a jásotem pracovitých včelích čet. Pro tebe to musí znamenat výjezd na širé moře. Nesmíš mít složená křídla. Je potřebí se odhodlat k nadšenému letu.
 Či jak to chceš ještě pochopit, aby ti to připomnělo, že nesmíš začínat nejistě, se strachem? Všechny ty obrazy, které bychom chtěli nyní předestírat anebo sledovat jsou jen chabým povzbuzením k tomu, co od tebe čekám. Člověk musí mít víc sil pro začínající let, musí mít jasnější pohled, nezatížený smyslovými vjemy, sluch nesmí být přeplněn skřípotem zloby a lokty si nesmíš odírat dříve, než začneš nové období hranami hříchu, které by tě připravily o jemnost tak potřebnou, abys mohl brát jemné dary od Nejvyššího.
 Zbav se všeho, co ti představuje dým a pach uspěchaného velkoměsta. Jsi stvořen pro větší. Pro nekonečnou volnou a svobodnou cestu na ni je však připravena jenom duše čistá. Ta, kterou Bůh povýšil až ke své důstojnosti onou křišťálovou radostí, která proteplí úspěchy i štěstí, které minulo, stejně jako vědomí našeho vyvolení pro odkaz, který nám Tvůrce svěřil.
 Otvíráme bránu. Pro křesťana první otevření znamenal úkon křtu. A stejně tak to bylo i s Kristem. Když se naplnilo 8 dní podle obyčeje židovského národa, bylo přineseno dítě, aby bylo obřezáno a dáno mu jméno. Jméno i tvé se připíná na osobu, která je nositelem vlastností i všech projevů. Událost historicky zaznamenaná stojí na počátku nového počítacího období. Nový člen přijat jako platný úd, od této doby se s ním musí počítat. I s námi se takto počítá.
 My lidé potřebujeme štítek na svém majetku. Před Všemohoucím jsme všichni naprosto odlišni. On nás nepotřebuje volat jménem. I on přijal stejný způsob, jak se odlišit od ostatních, nazval ho Jménem, které je nade všechna jména. Už v líčení příběhu z ráje je daní jména jako závěrečný úkon prvních lidí. Rostliny, ptáky, živočichy i tělesa pojmenovali osobitým způsobem. Od tohoto okamžiku má každý určen počátek i cíl. A člověk svobodným rozhodnutím má následovat toho, kdo před ním ukazuje sebe jako vzor. Byl nám dán jako příklad i cíl jménem Ježíš. Jím začínáme i letošní, pro nás těžký, bezvýhledný rok. Jím toužíme i letos a nadále být šťastnými, spokojenými, jím chceme a můžeme jedině nabýt představu o míru a klidu, který z něho pramení.
 Postav proto i své jméno pod tuto záplavu světla. Pod zář jeho zmrtvýchvstání. Jestliže on na sebe přijal naši přirozenost, tak jistě proto, abychom byli jeho životem pozvedáni, ba víc ještě přijati a vštípeni na jeho kmen. Stejně jako poznals, co to znamená štěp v přírodě. Mění se celá míra, přijímá vlastnosti nepatrného roubu, takže všechny další životní projevy - rašení, květ, ovoce i vzhlednější podoba se stávají jeho vlastními projevy. A tak máme i my nechat proudit přes štěp, jímž jsme byli přijati v Krista všechno, co bude naší přirozeností. Dovedeš si snad domyslit, co to znamená přijmout jeho život v sobě? Nechat proudit celou mízu přes Něho? Pak je to zvlášť nepochopitelné pro nás, protože i naše nedokonalosti se mění tímto tokem od samého počátku. Nic nemáme začínat mimo a potom to, co bylo započato s Ním, roste v Kristu samém. Jaký je to logický sled.
 Udělej si opět zastávku. Řekneš si, proč se mám zase zastavovat a dívat se na sebe a svůj život? Nesporně musíš postavit nový mezník. Čím víc hraničních kamenů, tím menší nebezpečí, že s jednou chybou nesepneš svůj život, tím jistěji pochopíš i všechny maličkosti, které ti musejí pomáhat ve tvých ideálech, abys neztratil anebo neminul jeden závan díků anebo pozornosti. Všechno dáváš do rámce hodnot nepomíjejících. To je pečeť Kristova, kterou nikdo z lidí z tvých skutků navěky nesejme. Nabízím ti tento způsob odevzdání ne proto, že by mi byl tak blízký anebo jedině neomylný. Ale chci tě i tímto způsobem ujistit o trvalém láskyplném objetí Božím, který v klidu, bez výčitek můžeš dožívat v záplavě štěstí vlastní duše. Dal ses Všemohoucímu.
 Zdá se to nyní ještě paradoxem, když na rukou nosíš okovy nemohoucnosti, hruď sevřena brněním žaláře, myšlení oklešťováno názory, které ničí svobodného ducha, brání v pohybu, nedovolí se vzdělávat, uplatnit. Jako by i tvá mladá duše byla odsouzena k onomu vyčkávání, které je tak škodlivé, že nám brání tolikrát odhodlat se vlastní silou a neminout skutečnou základnu života. I tato úvaha je víc než pouhé přání. Je to nezměrně vážnější, protože chci zasáhnout přímo tvoji duši, aby ti nescházelo ani jediné Boží objetí. Nech si onu hrdost, která je tak tíživá ve tvém mužném raném věku. Přináší utrpení, protože se ozývá neustále škleb nemohoucnosti. Ať mine v tomto nastávajícím roce, abys mohl celou váhu lásky Boží i jeho stín považovat za chladivý v této horoucí situaci. Kéž bys mohl brzy a trvale poznat, jak sv. Pavel říká, jaká je délka, šířka, výška a nesmírnost lásky Boží, abys byl naplněn až k plnosti tím Božím, co člověk dovede obsáhnout. Nechej padnout povrchnost i formalismus. Svoji vážností přijímej věci posvátné a upřímností zahrnuj všechno a všechny, kdo se budou pohybovat ve tvé blízkosti.
 I tento rok musí dopomoci v růstu k celistvosti v dokonalého muže. Kéž by nikdo z těch, které máš rád, nemusel vidět neuskutečněno něco z toho, k čemu ses odhodlal svojí dobrou vůlí. Cítíš sám, jak je lidské srdce úzké, nedokonalé, jak málo obsáhne a ještě méně dovede vyjádřit to, co ušlechtilého a velkého prožívá. Nediv se, že tě odtahuji od všeho, co je lidské, k srdci Božímu, které nezná hranice prostoru ani času. V nesmírnosti nevystihlé lásky čeká i na tebe. Ať je to ustavičný pocit kvetoucího jara, abys mohl rozdávat kolem sebe houževnatou ohleduplnost i poctivost nesenou nesmlouvavou statečností. Neopomíjej však houževnatost tělesnou, protože tím, čím budeš silnější, tím víc můžeš sloužit bratřím. I toto je předpokladem zdravé duše.
 Nehledej napříště nic z toho, co zahazujeme s útržky kalendáře, abys nemusel střídat i své názory tak, jak se střídají mocní před námi. I onu bolestnou touhu po studiích a po uplatnění ve svém povolání obětuj za ty, kdo jimi pohrdají. Zde nestačí přát jenom moudrost, zde je potřebí hledat a nalézat jistotu. V tomto roce snad toužíš po blízkosti tobě drahých. Kéž se k nim můžeš vrátit opravdu s ryzím srdcem. Mír i pokoj musí být zakotven v naprosté hlubině duše. Přijmi podání ruky každého ze spolubratří, ruku stejně tvrdou, ušpiněnou, posetou ranami, protože tento stisk znamená víc, než upřený pohled do prázdna. Svým zevnějškem se neliší ani ruka obřady posvěcená, spjatá s mocí apoštolů, ale je schopna zprostředkovat všechny ty úkony, které posvěcují celé dějiny.
 Vím, jak je nutné doplňovat všechno to, co znamená oběť, pokání, svátost oltářní. Zde je potřebí se zcela poddat. I do tohoto roku plného nadějí a očekávání ti přeji život opravdové víry. A k tomu toutéž tvrdou rukou upřímné požehnání.
Pohled do zrcadla
 Je-li vychovatelem kněz, má jednu velkou povinnost. Formovat nitro. Jedna ze schůdných cest je vyjádřena v několika dopisech, které uvedu pro naléhavost problémů, které okupovaly celou mysl mladých svěřenců. Dávám je jako srovnání, protože se jedná o úsek čtvrt století zpátky. Stejně jako pro srovnání z přítomné doby od těch, kdo buď vítězně přestáli dobu nejistoty anebo zcela zklamali sebe i ty, kdo v ně vkládali své naděje.
 Není mnoho postav, které zvýrazňují život všech, které potkáváme. Největším dobrodiním je však pro každého ať hocha či dívku, má-li sílu vytrvat ve všem, co v nenarušeném mládí poznal za správné a skutečně čisté. Zde nejsou na místě pochybnosti, skrupule nebo zbytečné debaty o tom, co je trvalejší, zde se představuje duše ve své podobě dítěte Božího. Tvrdím, že je šťasten každý, kdo má onu milost být blízko mladému člověku, který ví o svém Božím poslání.
 Považoval bych za škodu nezmínit se o řádcích, které byly spojnicí mezi skautkou a knězem. Snad po těch dlouhých létech i prázdného civění do obrazovky televizoru již ani nenajdeme duše prázdné od zla a toužící ještě po náplni milosti. Snad je text více.
 "Jsem nesmírně ráda, že mám člověka, kterému je možno všechno sdělit. Protože není, kdo by mi kontroloval mé dopisy, mohu Vám všechno vypsat tak, jak to prožívám. Toužím pořád po dopisu, který by jenom začínal, aby neměl konec. Nemýlíte se, když mi píšete, že je volné místo vedle svaté Terezičky a že byste byl velmi rád, kdybych je hleděla obsadit. Uvažuji-li o tom, že je ke všemu potřebná svatost, musím plakat, protože cítím, že o tom ani nic nevím, ani nemohu pochopit, jak v tom svém malém žití bych mohla po tom toužit. Nevím a Vy mi to říkáte jenom tak lehkým srdcem. Jak jsem vždycky ráda, když je Váš dopis psán tak, že si z něho mohu udělat rozjímání. Že to tak má být? Mně jenom trápí moje přecitlivělost, jakobych ještě na sobě nic nevypracovala."
 "Jak jsem ráda, že Vám mohu opravdu všechno tak napsat, jak to cítím i jak to prožívám. Vzpomínám i na všechny Vaše synky, kteří si snad ani dost neváží těch možností, které je mohou vést výše k onomu sebevědomí, ke kterému nás povzbuzujete. I když říkáte, že dálka čistí i vzájemný vztah, přece bych velmi ráda viděla živou tvář a slyšela požehnání. Jsem přece jenom děcko. A protože dítě má mít důvěru k otci, proto se opravdu utíkám a prosím o modlitbu, abychom měli vedle sebe vždy takové představené, které by nám nejenom rozuměli, ale i nás dovedli až tam, kde je náš cíl. Jsem začátečník a Vaše ruka je tolik jemně pevná. Jak si jen přeji, aby Váš skautský symbol Leknín byl více než jenom jménem nebo obrazem, aby byl čistotou, celou náplní Vašeho života.."
 "Už jsem roztrhala tři dopisy, které jsem měla připraveny pro Vás k odeslání. Jsem nějak na rozpacích, je-li to správné, co jsem napsala. Ani mne nemrzí, že jsem se nedostala na vyšší zdravotní, udělám si nižší a potom Pánu Bohu poručeno. Budu klidnější, když nižší udělám s pochvalou než by mne stihly neúspěchy ve vyšší. Protože jsem poznala, že tento dům je mým skutečným domovem, proto každý výjezd považuji již jenom za rušení mého rychlého postupu v duchovním životě. Jsem šťastná, až se toho lekám, že jsem si vybrala to, co mne již nyní naplňuje radostí. Jsem tu mezi milými sestřičkami a i když si cením Vašeho času, přece je mi teskno po několika řádcích, které pro mne znamenají víc než jenom utěk z kláštera. I když mám jenom velmi málo času na psaní, přece se tam musíte vejít. Jsem za tolik vděčná a vyjadřím to ve svých modlitbách."
 "Otče! Jak to mám vyjádřit slovy, že jsem tolik ráda, že se mohu ve svých řádcích vždy a se vším svěřit? I když sama maminka si myslí, že jsem vyjížděla při mých toulkách za kluky, Vy to přece víte, že to není pravda, že jsem jela jenom za otcem. Nevím proč, ale považovala jsem za důležitější mít možnost otevřeného hovoru, než jenom čekat na slovo i mezi svými. Proč je to tak, že najednou je mi bližší donedávna cizí otec, než všichni ti, s nimiž jsem spřízněna? Považuji za správné, že se maminka o mne bojí, má mne ráda, ale dovolení mi jistě dá, protože cítí i ona, že se vždy vracím poněkud lepší, přijatelnější, tak, jak to po nás vždy žádáte. Nezlobte se, že Vás chci i pro sebe, chci nyní kus Vašeho času u nás doma. Jak se na to těším, protože vím, že zase bude z čeho žít."
 "Ani nevím, jak mám za to poděkovat, že se zase dostávám do jakéhosi tempa. Nevím, proč vždy tak krásně píšete, že mne to zcela rozteskní."
 Není to nic divného, když dítě hledá pevnou ruku otce nebo matky. A toto větší dítě chce sdílet své malé starosti v pohledu na kněze, který mu porozuměl. Není to větší dar pro něho než pro tu steskem naplněnou dušičku? Pro ně je to oddych, když může alespoň vypsat to, co je náplní bolavého srdce. Je to krása, která až děsí svou ryzí čistotou. Ani není možné na všechny otázky odpovědět nebo všechny položit tak, aby se dalo na ně rovně odpovídat. "Jak bych byla ráda, kdybyste to mohl být zrovna jenom Vy, kdo mne učiní lepší!"
 "Vidím, že se ani zde nemohu odříci všech starostí o svět. Chtěla jsem jenom Pána a zatím nedovedu ani pár dní v klidu vydržet, abych netoužila po slovech od Vás. Vy mi jistě můžete i na dálku pomoci. Je to jistota, že chci!"
 A v řádcích se střídá vědomí blaha z jistoty Boží a stesk po utrpení, které odzírá mladá duše na těch svatých, kteří jsou zrovna představováni v denní úvaze.
 "Chci vyjádřit jenom vděčnost za to, že máte na mne čas. Berete mi ale vědomí, že si to zasloužím. Chci mít stálé dluhy, aby mi to připomínalo, na koho musím myslet. Nyní mi nejvíce pomáhá vědomí, ve kterém mne utvrzujete, že nikdo z nás nemůže mnoho vyskakovat před Pánem. Jsme služebníci neužiteční i tehdy, když jsme již všechno vykonali tak, jak jsme to poznávali za nejlepší. Díky za onen optimismus, který se neustále dává. Co mi dává dnes sílu je Vaše ujištění, že je třeba světců a my k tomu máme mít blízko. Ty i já. Ale k tomu není jistě potřebí, abychom si byli blíže i přírodopisně, kilometry nejsou ničím, kde spojuje dobrota srdce."
 Ani léta nedovedla zničit všechno z toho, co považujeme za těžce vydobyté bohatství. Je víc než odměna, že ten druhý má z čeho mít radost. Nemylme se, je mnoho věcí, které citlivá duše někdy nedovede bez utrpení přenést. Často je to jenom naše sobectví, které zapřičiňuje, že zůstává i po našich projevech přízně hluboká nezacelená rána."
 Je mnoho dopisů, které nejsou jenom otvíráním srdce, jsou více ukázkou myšlení, které se nabízí k následování. Píše jeden z přátel: "Jsem vděčen za dopis a více za osobní návštěvu, hlavně však za to, že podpořila naši autoritu hlavně u dětí. Nezapomněl jsem ani na to, že jste před 3O lety nasměroval můj život a pak jej pomáhal udržovat. Až teď, kdy mám odpovědnost za jiné si uvědomuji, kolik zla či dobra může způsobit jediný člověk. Dostal jsem od Vás úkol, chápu stále, co jím sledujete, hledal jsem upřímně vůli Boží, ale to co se se mnou stalo, je vlastně jenom zásluhou vedení jiných. Převládajícím pocitem není nic víc než vděčnost."
 "Podle mého mínění byla mojí záchranou nemoc v l8 letech, kterou pociťuji neustále a není pochopitelné, co všechno dovede vyřešit utrpení, které vezmeme na sebe s odevzdaností. Víte stejně dobře stále, že jsem chtěl být knězem, jenže mé představy byly vždy ideální a nekryly se s tím, co jsem pozoroval vedle sebe. Nechal jsem své rozhodnutí na Bohu."
 "Ve svém vztahu k dívkám jsem se řídil zkušenostmi, které jsem si zformoval do několika pravidel, která si celý život pamatuji:
 1/oba musejí být stejného náboženství
 2/oba mají mít stejné vzdělání
 3/musejí být ze stejné společenské třídy
 4/partner musí být z dobré rodiny
 5/musejí mít v sobě zálibu, povahově si vyhovovat.
 V mém případě odpovídají všechny body mým požadavkům. Jak jsem šťasten, že jsem se jinak nepokoušel ani navazovat jakoukoliv známost. Po mnoha létech společného života je mi jasné, že čím více se neshodují první body, tím je složitější společné soužití. Není vůbec rozumné spoléhat, že se po svatbě někdo může změnit, protože zvyky a vazby z vlastní rodiny jsou tak silné, že přetrvávají. I pátý bod je tolik důležitý, že o jeho platnosti sotva kdo pochybuje. Moje žena se mi stala teprve svou oddaností tak žádoucí, že se mi líbila až po tom, co se osvědčila. Tato tendence je stále vzestupná a to neklamu. Každou blízkostí se všechno minulé vrývá do duše a láska neustále pak vzrůstá."
 "Proto po všem, co jsem sám prožil považuji za ničemné všechno propagování předmanželské souhry. Je největší krása vědět, že jsem se o toho svého partnera nemusel s nikým, říkám, ještě s nikým dělit. Jsem přesvědčen, že manželské soužití je podobné všemu, co člověk musí žít v jakémkoliv společenství. Jenom vzájemá náklonnost a důvěra všechno usnadňuje. Vstupenka do ráje se musí platit napřed. Manželství dvou s dobrou vůlí může vydržet, nemůže však vydržet manželství založené pouze na sexu. Je to stavění příčiny bez ohledu na následky."
 Chci zdůraznit ještě důležitost prvního bodu.
 Katolík a evangelička se snaží oba plnit své povinnosti. Dítě však patrně nikdo náboženský nevychovává, snad z obavy nebo opatrnosti. V rodině nastupuje zbytečné napětí.
 Je třeba si všimnout ještě jedné skutečnosti. Divadlo, film, televize, tisk nám vnucuje hvězdy, krásky, hrdiny. Málokdo ale ví, že krásky jsou dílem maskéra režiséra, dovedou působit na naše citlivé struny, ale ve skutečnosti neexistují. Všechny tyto divadelní krásky bývají obyčejně ženy napěkné a špatné. A proč je postavení tchyně tak protivné? Je to jenom z pocitu nutnosti lásky k vlastnímu dítěti. Postavení syna je zcela jiné než postavení manžela. Pokud je na obou stranách dostatek dobré vůle, nemusí dojít ke konfliktu. Tvrdím však, že tyto rány způsobené příbuznými se velmi těžko léčí. Jenom dálka pak dovede všechno zahojit.
 "I když to jsou věci obecné, pro mne znamenají život. Snad to berte jenom jako doplnění svých statistik."
 A život jede dále a někdy tak rychle, že to ani nikdo z nás nepostřehne. Není zbytečné se zastavit, víme-li, že můžeme udělat jiným radost. Tak vyznívá jiné psaní duše ostravské, která cítí stejně jako my vážnost poslání kněze. "I když se snažím být veselá i upřímná, podotýkám, že upřímnost se mi vždy nevyplácí. Nyní mi pomáhá skvělá kniha Dr. Hynka: Muž bolesti. Tak málo jsem o tom slyšela, ale je to úžasné a bylo by dobré, aby všichni mladí přemýšleli o utrpení, které nesou jiní za nás."
 "Je to krásné dovést si vázat lidské srdce, ale co Vy musíte dokázat i Vaši bratři, dovést je navázat na Boha, bez sobeckého připoutání na svou osobu. Kdyby nebylo potřebí dopisů a mohli by se lidé vidět a vždy hovořit o tom, co tolikráte nevyjádří dopis! Protože jsem na duchovním cvičení, cítím již podvědomě kus toho Království Božího na zemi. Jistě musí být nejdříve v duši a pak teprve na celé zemi."
 Jiná duše se dělí o svůj smutek: "Jaké je to požehnání najít někoho, kdo dovede zaplašit smutek. Já jsem ho našla. Jsem jistě velmi často smutná, ale dovedu být i naplněna radostí. Jen ten člověk mne může vytrhnout ze smutku, kdo mne potřebuje, protože cítím svou potřebu dávat se jiným a nezáleží mi na tom v čem. Chci sloužit. Můj smutek je vázán na množství nedokonalostí a tyto mé řádky jsou jenom únikem do pocitu štěstí. Jsem nyní vděčna právě za tuto milost, že mohu mít někoho, kdo mne vyslechne. A to je přece též radost. Jak je to důležité, aby to co se řekne, patřilo právě duši, která čeká. Není to mnoho chtít mít jistotu o sobě i o svém jednání?"
 "Nechci Vás zatěžovat tím, že bych Vám vyprávěla o všech neshodách, které bují mezi našimi farníky. Všechno zavinili ti, kdo chtějí sice nový kostel, ale není těch, kdo by byli ochotni přiložit ruku k dílu. Z každého marného slova budem vydávat účet. Nyní se všechna zášť obrátila proti našemu duchovnímu otci. On má být naším vůdcem, ale nezdá se nám, že by měl k tomu potřebné kvality."
 Abychom pochopili bohatství a rozmanitost mladé duše, je potřebí vnímavého srdce právě v tu chvíli, kdy se nám lidský tvor choulí téměř do dlaně. A proto považuji za velké, jestliže si uvědomuje každý z těch, kdo se hlásí, nutnost vyjádřit svoji vděčnost. Pak nezáleží na tom, jestli člověk přichází anebo už se vzdaluje.
 Píše jeden z opravdových věrných duší, jak rád by byl, aby každý, kdo ho v životě měl rád, mohl mít aspoň místečko při stěhování v některém starém nábytku, kde by nenápadně mohl být blízko. "Cítím, že je to velké, jestliže člověk vstává i usíná s tím vědomím vyprošovat jiným požehnání. Je to víc, než kdybychom si jenom uvědomovali, že není člověka, kterého máme rádi. Kus toho velkého, čím se člověk dělí s jiným, můžeme pak jako předivo jemně ukládat do svého vlastního nitra. Není potřebí se obávat, že jeden nesnese pak pohled přímých očí. Vláhu milujících očí považuji za tak nutnou, jak je to potřebné pro záhon, aby byl umýván jemným deštíkem. Nesmí nám scházet teplo milého pohledu, úsměvný optimismus a ono nové hození záchranného pásu ve chvíli, kdy člověk cítí, že slábne jeho naděje."
 Tato oddaná duše vyjadřuje svůj vztah veršem, který opěvá nejenom pozemskou prostoru a pokornou oddanost, ale též čistotu srdce. "Není těžké pohrdnout lidským potěšením, když zakoušíme útěchu od Boha. Někdy mi bylo líto ztraceného času. Ale kolikráte se musí člověk dopracovávat k oné pokorné hodině, ve které Pán všechno stonásobně nahrazuje. Proto přidávám ve svých denních modlitbách, aby mě Pán nikdy nezbavil těch několika anebo jen toho jednoho člověka, který dokáže ve svých dlaních člověka zdrtit připomínkou lásky k Nejvyššímu. To je ono spojení, které schází našim vrstevníkům, že nemají člověka, ke kterému by se mohli dívat vzhůru. To velké, co zůstává z každého čistého setkání je vědomí, že se vracím lepší. Ale zároveň radím každému, aby se dokázal bát výhradní lásky k člověku. To je to dílo Boží, které zůstává a roste. Je mnoho změn i v mém vlastním životě, jsou to stovky lidí, které jsem přivítala a zase se s nimi rozloučila, ale nenechali v mém lánu ani brázdičku. A proto děkuji za onu stopu, která neustále ukazuje směr cesty prověřené, dobré, jednosměrné."
 Rychlá reakce na vyslovené přání anebo modlitbu je vždycky překvapením. Je to nečekané, jak rychle dokáže Bůh někdy odpovídat, ale jak málo kdy poznáváme z lidských řádků lež nebo přetvářku. "Někdy prchám před jakoukoliv závratnou pohodou, je mi protivný pocit štěstí, raději se pohodlně vnořím do litování sebe a předstírám pohodlně, že všechno je se mnou vpořádku. Toho se ale nemohu odvážit před člověkem, který jako by nejdříve probodl, aby mohl léčit. Tedy nejdříve vyloudí slzy a potom podá milosrdně kapesník. Je mnoho věcí, kde netoužím ani po vysvětlení a nechci se vracet do toho, co bylo v životě bolestné. Jak můžeme být rádi, jestliže se našel aspoň jediný člověk, který neutíká před cílenou vděčností za to, že podal ruku, ukázal směr. Jsou v životě chvíle, kdy doopravdy člověk potřebuje, aby mu někdo napřímil hlavu a přitom se jenom díval a mlčel. Někdo má k tomuto pocitu blízko mezi těmi, kdo jej mají rádi a jiný musí bolestně hledat mezi všemi lidmi někoho, kdo si to zaslouží."
 "Považuji za největší ze svých vztahů právě tuto nádheru darované důvěry. Nechci hodnotit přítomné chvíle spokojenosti jako zaslouženou milost. Snad jenom otazník, který si žádá ode mne odpověď. Nechci odcházet jenom od proseb. Celá praxe setkání ve Vašem prostoru mě nutí k onomu pokornému "ať se děje vůle Boží". Člověk si nedovede sám zodpovědět velkého dobrodiní setkání s tím, kdo pochopí. Máme my právo na to, aby nám zůstal aspoň jeden věrný přítel, který nejenom jasně odpoví, ale který cítí i to, co není potřebí vyslovit? I když hledám každý den krátkou odpověď na svoji všetečnou otázku jak dál v následování Krista, přece cítím, že je to bližší, jestliže cítím pomocnou ruku blízkého člověka. Kolik ale z našich vrstevníků zašlo na scestí právě špatně pochopenou skutečností, která je zdůrazněna ve větě "kde jsou dva nebo tři ve Jménu mém..." a vlastně v lidské příjemné tváři se jim rozplynula tvář trpícího Krista a nejsou to vždy požehnané okamžiky, ve kterých jeden druhého chtěli obohatit. Jak je to jiné, jestliže k nám někdo přichází a cítíme, že se můžeme jenom vypovídat, jenom tázat bez onoho spásného gesta, které Vy jako kněz můžeme mocí odpuštění na nás vložit. Kolik je to věcí na našich bratřích a sestrách, které musíme obdivovat i pro sebe jako dar Boží. Jak dlouho může zůstat tak velký a tak krásný vztah, aby se nám nezatočila lidsky hlava?"
 Jak jinak bychom se pohybovali mezi našimi mladými, kdyby dokázali do svého volného času vložit aspoň kus těch nejkrásnějších citů, které vyjadřuje třeba následující psaní: "Vracím se právě ze setkání s Vámi. Všechno dopadlo tak, jak když se dítě, které mají rádi, vrací ke svým rodičům. Nejenom, že nikoho nevzrušovala moje nepřítomnost, ale všichni cítili, že se se mnou vrátilo cosi krásného, jemného, širokého. Připadá mi to, jako kdybych měla v náručí velkou kytici růží a jako kdybych ji podávala všem těm, ke kterým se vracím. Cítím to jako plnost, jako málokdy před tím v životě. To, o čem se dalo uvažovat, je vlastně plýtvání tou láskou, kterou nám věnuje sám Bůh. Zůstává to jako těžko splnitelná touha. Chci být otevřená pro všechny a proto cítím, že se musím uzavřít do sebe proti všemu, co jakýmkoliv způsobem by mohlo hrubě zasahovat do mé vlastní duše. Je to pocit šíře, že mám se ke komu obrátit. Chci se ale ušetřit té bolestné cesty být zbloudilou ovcí. Zatím vlastně nevím, jak mám formulovat všechny své díky i prosby. Pláč radosti nic nevyřeší. Jako by se ještě tím šerem zapadajícího slunka linula slova, která mě podepírají v onom sebevědomém pocitu "stojí to za to". Jak bych byla ráda, kdyby z toho aspoň něco zůstalo pro celý život. I tenkráte, když je možné spadnout až dolů. Ale vidět ten jasný průzor. Mám srdce, do kterého se ještě vejdu. Proto ta prostinká věta Bůh zaplať je tou jednou Boží cenou za to, co přijímám. I při mém velkodušném sebeobětování cítím, že chci to lidské slovo zachytit, abych věděla, kde je moje pravé místo. Jsem snad bláhová v tom, že se domnívám, že od člověka mohu něco získat? Nechci se mýlit v tom, že svůj ryzí vztah, který patří jedině Bohu chci najednou dělit s někým, kdo snad někdy dovede lépe nebo hůř vystupovat v roli prostředníka Božích darů. Na tuto dálku pochybuji, že budou možnosti, abychom mohli na stejné adrese hledat vždycky včas jasnou odpověď. Ale podle vůle Boží chci jít tam, kam mě bude volat."
 "Někdy se mi zdá, že ono rozdávání citů je na škodu i v mém studiu. Nechci na ničem a na nikom být závislá, denně si umiňuji, že budu taková, jaká se jevím Bohu v tu chvíli, kdy do dlaní očistěných denní námahou vtěsnávám svoji obětovanou duši Bohu. Zvykli jsme si moho prosit a ne již tolik nabízet. Snad je to dobré znamení, že mám ráda ticho svatostánku a víc než prosté pokleknutí před ním, objímám onu tišinu cesty ke chrámu. Zatím chci jenom děkovat. Nezáleží mi na tom, jsou-li vánoce nebo připomínka utrpení Páně, jsou-li prázdniny anebo jsem-li plně zapřežena do těch povinností, které nám svěřují, jen nechci přijít o tu Boží náruč tím, že bych neuváženě věnovala víc svého člověku, než jak máme právo. Dokázat vyzpívat a vyhrát to, co cítím by bylo snad jediným veršem, kterým bych mohla toto písmo ukončit."
 Zvláště mladý člověk má vždycky mít pevné přesvědčení, že nesmí ustupovat z onoho řádu, který si vybudoval jako pravdivý systém vlastního života. Vždy však nedokážeme jít srdnatě za tím, co jsme poznali jako dobré. Zkusme vzít vážně opravdový příklad statečnosti plukovníka Jaroslava Kadaňky z doby první republiky (byl jedním z mluvčích Pražského povstání z r. 1945) a vyprávěl mi: "V době první republiky na své cestě Itálií se ke mně, jako mladému důstojníku, vemlouvala pohledná, příjemná, inteligentní, krásná italská medička. A šla přímo na věc, tak jak člověk, který nemá mravní zábrany. Přemlouvala, lákala, sváděla, začala se tulit a on jemně odmítá s poukazem: "Vzácná dámo, jsem ženat". A ona na to: "Co na tom? Však vaše manželka je za Alpami". "Ale ona je stejně mladá, stejně inteligentní a stejně krásná, jako jste vy a co má navíc, má mé slovo, že ji zůstanu věrným". To už ji přivádělo do zuřivosti a po tom, co odmítl jako Josef Egyptský - "Jak bych mohl pošlapat svoje svědomí" - ona odvětí: "Vaše manželka je na severu a my dva mladí jsme zde". "Bohužel, svědomí mám sebou" a tu tato smyslná dívka si odplivne a vyštěkne italštinou: "La donna italiana ama or subito or mai" a přidala ještě jednu jadrnou větu, která po česku znamená: "U mě jsi primitiv, já na tě..."
 A Jaroslav mi podotýká: "Já jsem vyhrál" A co vy mladí na to? Je pro vás staromódní a jsme nakonec my staromódní, když vás chceme vidět čisté?
 K tomu patří ale kontrast. Jeden z význačných důstojníků - major - na stejném oddělení vypráví zase opak a přitom vytýkal církvi, že nedokáže mravně připravit na život nikoho z našich mladých, zvláště ne z dívek. A říká doslova: "Jedinou postavu jsem nenašel, které by mravní předsudky nedovolily, aby v tuto chvíli "užila" (jak jarní salátek jsme olupovali lístečky těchto vašich mladých idealistek). Naše specialita byla v tom, že jsme závazkem doslova kazili ty, kdo byly čisté." Nadechl si a říká: "To je jiný požitek" a já jsem mu na to řekl jenom: "pekelný". Chceme srovnávat anebo budeme zdůrazňovat, že toto jsou jenom výjímky? Nejsou, buďte si jistí, potvrzuje to skutečnost.
 Svět, který jsme zachytili v těchto několika řádcích není ale tím jediným, co naplňuje čas i duše našich mladých. K ilustraci snad několik vět z života stejně mladých, kdysi možná i zbožných a nadšených duší, které ale zapomněly na pomocnou lidskou ruku, na Boží zákon i na život, který jim kdysi dodával celou důvěru, když byli čistí. Snad se pochopí víc z těch otevřených slov.
 "Člověk obvykle vyhledává psychickou podporu, jen když je mu špatně a když je na pokraji svých sil. Téměř prchám z hlavního města, kde jsem strávila dvě léta. Měla jsem to město ráda, mám tam řadu lidí, které jsem považovala za své přátele a bez nich mi začíná být jaksi smutno a těžko. Ale musím prchnout, nemohu setrvat dále na místě, kde vidím na každé ulici svoji prohru. Vzít to snad jenom jako Napoleon, když zdůrazňoval, že nad láskou se nedá zvítězit jen prchnout? Pro mne je toto řešení jediné. Už zde nedokážu žít, protože se nepoznávám. Pozoruji se před zrcadlem, nechám si o sobě vyprávět spolužačkami a všichni cítíme společně - to není týž člověk. A já se pokusím nyní vyložit, co se to se mnou mohlo stát.
 Skutečně mě urval svoji hrubou náručí a já jsem se domnívala, že to je láska. Muž vzdělaný, sečtělý, do kterého jsem se i přes jeho hrubost zcela zamilovala. To, co je mým odsudkem největším je skutečnost, kterou jsem viděla stejně jasně na začátku, že nejednám správě. Měla jsem ponětí o hříchu i o hodnotách čistého života, ale že tato bolest bude tak žhavá, to nepochopí ani dospělý člověk. A já po svých ukončených vysokoškolských studií jsem již dospělá byla. Tento muž, který se mě zmocnil, je ženatý, nežije se svou ženou, jedna je v Americe, s jinou má dítě za hranicemi a pak si našel při své akreditaci mezinárodního reportéra v Praze ještě řadu milenek, z nichž jsem jednou byla já. Od té doby jsem již nedovedla dělat nic jiného než chyby. Nedovedla jsem se jim za žádnou cenu vyhnout. Bylo to opakování stejných slabostí a neřestí, protože jsem se nedovedla odpoutat od této skutečnosti, že přes všechno, co o něm vím, jsem byla do něj blázen. A přitom jsem si myslela, že je to láska, kterou mě zahrnuje. Na žebříku jeho hodnot to nebyl nikdo z nás, které zneužíval. On si tím jenom šperkoval svůj život, bál se samoty v Praze.
 Vím, že odjede, jakmile skončí jeho akreditace, ale já jsem musela odejít první, protože bych nepřežila ten okamžik, že odchází on. Cítím, že ani přátelé nejsou ničím, jestliže opouštím člověka, jemuž jsem dala všechno a on mě oloupil i o to, co jsem mohla čistě prožívat jako lásku. Jsem nyní zcela vypálená, prázdná, nezbylo mi zcela nic. Byla jsem příliš zahleděna a jestliže jsem milovala, tedy šíleně hloupě. Jako bych mu věnovala všechno a pro sebe si již nenechala nic. Cítím tu hroznou loupež, které se na mě dopustil člověk nevyrovnaný, zvrhlý, cizí a nepochopím, jak je to možné, že někdo z takové dálky mě zbavil morálky i hrdosti a vzpomínám-li na všechno to, co není ničím jiným než ponižováním někdy i nenáviděné milenky, ptám se, bylo to pro lásku anebo je to zneužití tohoto krásného slova, když jej užiji v mém případě. Ptám se, jak to mohl dokázat tento zkaženec, že se mnou mohl dělat všechno, co chtěl? Kdybych aspoň věděla, jak mám teď žít, čím se mám zabývat, jak mám uhasit žal, zašlapat bolest, zbavit se smutku a to nad sebou i nad všemi těmi, kdo takovýmto hnusným způsobem připravují o krásu mládí dívky podobné mě samé. Nedovedu se vtěsnat do tohoto románu, protože hlavní úlohu tam hraji já.
 Vy víte, že jsem dokázala být nesmělá, skromná, vždycky ta milá dívenka hodných rodičů. Ale Vy byste jistě pochopil, i když to nedovedu zcela jasně a blízko vysvětlit. Ten největší smutek mi působí skutečnost, že jsem ublížila své matce. Ptám se stejně i já sebe, proč se nebojím této písemné zpovědi, když bych žádnému jinému knězi nedokázala totéž říci za tou mřížkou spravedlnosti? Chtěla bych mít ještě radost z toho, že ty dcerky, které znám a které mám ráda, žijí snad lépe, žijí pro větší ideály. Mají jiné povahy než já? Dovedou rozumněji posuzovat lidi, nepropadají se srdcem tam, kde je má rozum udržet? Jak krásná by to byla v tomto případě vlastnost, kdybychom ze svého osobního sobectví se dokázali v kráse čistého svědomí uzavřít. Najednou cítím, že nesmím mít odvahu přijít jako dříve. Musím si poradit sama, ale toho se bojím. Jsem zdrcena do té míry, že ani neobviňuji tohoto zkaženého muže, protože já jsem na tom úplně stejně. Představovala já jsem si takto závěr svých nádherných studijních let? Byla to léta bohatého, veselého života, zábavy, přátel, měla jsem již zajímavou práci a znám celou řadu lidí, kterých si pro opačné vlastnosti mohu vážit. Dokáži žít již ze zkušeností, protože o iluze mě připravil tento strašný způsob života. Nikomu nechci nic vyčítat.
 Je toto pravý výraz, když řeknu, že jsem milovala a byla milována? Sama to nevím. Jen jsem se zadarmo prodávala. A teď mám začít nový život. Není to nový podvod jen na zastávce mého života? Ve mně skončilo všechno to, co mělo růst. Jsem naplněna hořkou lítostí nad tím, co jsem mohla dobrého vykonat. Kolik to mohlo být šťastných, i třeba ubohých lidí, kterým bych proměnila jejich pustou samotu v milý život. Chtěla bych vzpomínat jenom na krásu života, ale já mohu jen plakat nad tím, čím jsem si tento život vlastně zničila. Proto bych si přála, aby toto zdrcující vyznání mohlo aspoň některým z Vašich dcerek zavřít cestu ke zlému a naučit, jak nasměrovat své ruce k modlitbě. I když to můžete považovat za odvázanost, nebylo možné tento dopis neodeslat. Snad pro ten ryzí vztah, který jsme mohli u Vás získávat. Jak by to vypadalo všechno jinak, kdybychom si vzali nějakou hodinu času a zaklepali ještě na ty dvéře, o kterých zdůrazňujete, že mohou být poslední, ale musejí se otevřít. Cítím, kolik by se dalo zachránit, i když ne vrátit, a to jen dobrou vůlí, že byste přijal i mé živé slovo, ale takto je to snad lepší, při otevřeném pohledu by se mi jistě zdrhlo hrdlo."
 Kdyby se v podobných případech nejednalo o mladého člověka, který zcela vypadl z koncepce řádného života, mohli bychom brát i tyto skutečnosti zcela jako něco povrchního, co se nás netýká. Jenže za každým z těch, kdo měli odvahu přijít, kdo se buď schoulili v pokorném vyznání anebo aspoň žádali pochopení, se skrývá nesmírné, tolikráte bolestné úsilí kněze, který by byl šťastný jenom skutečností, že má vedle sebe lidi mladé, nadšené, zanícené každým dobrým dílem, kteří nejenom naslouchají, ale jdou přesně za vším, co jim podle vůle Boží naprogramujeme. Jestliže však se setkáváme s mládeží, která chce svůj život vést opačným směrem, je to jako by část pekla, kterého neušetří Bůh mnohého ze svých služebníků. Zkáza vychází vždycky jenom z jednoho a to je onen Evin zvědavý vzdor, "nebude mi nikdo zasahovat do mého soukromí".
 "Naši domácí, tzn. naše skvělá maminka i mladší sestřička - též vysokoškolačka doufaly, že se změnou prostředí dostanu i do správného způsobu života. Je to ale onen omyl, který považuji za velmi osudný pro svoji maminku a co nerada zdůrazňuji, i pro moji sestru. Nejdříve komentář, že prostředí dokáže změnit mě nějak utvrdil v dobré vůli, že by bylo možné doopravdy život začít, ale v dvacetipěti se nedá, a to zdůrazňuji docela odvážně, mnoho změnit. I já jsem přešla již tento vrcholek, ze kterého jsem měla přehlížet a hodnotit ať studia nebo praktický život. A proto následují ony hrubosti života dál. Mohla bych kdybych chtěla, ale já nechci a proto následuje nečistý vztah k dalšímu ženatému muži, jehož dospívající tři děti mají pekelný příklad k tzv. "lásce", jak nepřestávám zdůrazňovat své matce, že ona nerozumí tomu, co to láska je. Neberu vážně a nechci brát v úvahu všechno to, co mi říká jako starou zkušenost a skoro se bojím, že velmi často opakuji: "Ty jsi staromódní"."
 Jenže na tomto jediném neštěstí, na jedné jedné dceři nezůstalo. Mladší sestra se dala stejnou dráhou. A teď přímou větou, jak hodnotí vlastní matka svoji druhou ratolest: "Mladší si začíná svůj život žít po svém. A protože její spolubydlící na koleji začala chodit a nejen chodit s chlapcem, naše dcerka jako velmi vyvinutý společenský tvor, vždy se cítila ve společnosti, zvláště chlapců, obdivována, začíná závidět své přítelkyni i její vztah ke klukům anebo ke kamarádům, ale tak to v životě chodívá. Má mládí takováto práva? Já jako matka tvrdím, že má i své meze. A tak to dopadá jako katastrofický scénář obdobně jako u starší. Kluci přespávají na kolejích, jedná se o olomoučáky, a to ostatní, to už je jenom šokující skutečnost. Stejně šokově působí i na mé všechny příbuzné tento volně pojímaný způsob života. Jako matka jsem z toho psychicky na dně. I když jsem nedoufala, že jsou obě dvě silné osobnosti, přece jenom cítím, že jsem ve výchově neprosadila zcela nic, i když životem jsem jim ukazovala jen tu nejlepší cestu. Já sama jsem v životě nikdy nikoho ani veršem nepodvedla a na takovouto cestu jsem nikdy sejít nechtěla. Zmařil mi někdo tuto dobrou cestu, kterou jsem je vychovávala? Nebo kde jsem udělala hlavní chyby? Kdo byl první, kdo mi svedl dobře vychované dcery z této cesty? Vím jen jedno, že již nemám ani argumentu, kterými jsem je chtěla dříve přesvědčovat a zdůvodnit ono chování, aby se mi nezahazovaly kvůli mínění zkaženců. Cítím, jak se svět změnil, ale bohužel k horšímu a jen silní jedinci snad dokáží žít tak, aby si zachránili svoji dobrou čest. Jak je to bolestné, že k nim moje děti nepatří. Ztratila jsem chuť i bojovat jenom o pouhé přesvědčení, že jednají nesprávně a že mě to bolí. Nevím, jestli ještě vůbec něco dokážu. Snad už jenom potichu odříkávána modlitba, do které je zahrnuji, aby obě začaly konečně žít na pevné zemi, jak to káže desatero a z těch oblaků, které si vysnily, sestoupily na pevnou půdu. Může mě někdo ujistit o správnosti mých názorů, nebo vyvrátit mé mylné názory? Každá změna i mého myšlení se mi zdá již absurdní."
 Takovýmto způsobem hodnotí vlastní matka své dcery, které vidí na scestí. Mýlíme se, když chceme, aby mladý člověk dokázal nemít zkušenosti s hříchem? O kolik by ubylo zlomených srdcí.
 V mnoha obměnách to slýcháváme skoro denně buď od rodičů nebo od jejich dětí anebo někdo pohodí tyto nečisté věty jenom jako slinu, když míjíme ryčné zábavy svých známých. Nepřestávám neustále zdůrazňovat, že mládí má být odvážné, statečné a že musí zůstat čisté. Běda každému, i z našich blízkých, jestliže opovrhne touto moudrostí. Kolik nádhery se dá vtěsnat do jednoho dobře žitého dne. Kolik to je úsměvů, které může rozdat, kolik pomoci, kterou může nabídnout, je-li hoch nebo dívka správně nasměrována.
 Jeden z dalších dopisů, který hovoří o bolesti ještě mladších aspoň ve zkratce (17 let): "Je to poprve, co se touto formou obracím na kněze. Mám řadu problémů, ale v jednom cítím bolest, které bych se ráda zbavila. Jedná se o mého bratra. Je o půldruhého roku mladší než já. Protože nám otec odešel, byli jsme zvyklí žít ve třech se svojí maminkou, která nás má upřímně ráda. Nevím proč to říkám zrovna Vám anebo že jsme skauti, tak Tobě. Brácha, který už od prvního ročníku učení chodil na diskotéky, přestal chodit do kostela. My jsme se vzdálili, jen na konec týdne jsme se setkávali. Zájmy společné jsme neměli a tak jsme si navzájem ani nerozuměli. Já jsem ale začala na diskotéky chodit též jako všechny ty dcerky, které stejně dobře znáte. Sama se snažím mamince pomáhat a až teď bratr našel cestu ke mně. Nyní si již řekneme víc a najednou mě vyvedlo z míry, když mi na jaře řekl, že spal s holkou. Nevím, kde jsem se pohybovala, ale s tím jsem nepočítala. Naivně jsem věřila, že on jako brácha, by se tímto způsobem nesnížil. Ranilo mě to, nevyrovnala jsem se s tím a odbyla jsem to tím, že je to jeho věc a že mu do toho nebudu hovořit. Ale on hledal zase moji důvěru a já jsem zjistila, že on se ani už neptá s kým a kolikrát. Chce se jenom vnutit, aby se líbil. A tak podle jeho slovníku začal "užívat". Ale v tomto směru. Nepomohlo, že jsem mu vysvětlovala, že nechápe rozpoložení a cítění děvčat, že nejsme v 16 letech na toto připraveny a po duševní stránce nevyzralé, natož ještě 14 - 15 letým dcerkám, kterým prý se hrozně líbí. Ani si neuvědomuje riziko nemoci a proto jsem mu musela povykládat všechno to, co považuji za riziko života, jestliže nedostane zavčas rozum.
 Příště přišel již s požadavkem, že se stydí, ať mu tedy sama opatří ty prostředky, které by ho před touto nemocí ochránily. Je toto možné v jeho letech, aby sám se vrhal do tohoto nebezpečí a přitom neuváženě ohrožoval ještě mladé dcerky? Přitom zcela odzírá on i já od toho, že to je v každém ohledu hřích a těžký právě tím, že se do něho vrhl velmi brzy. A já nechci, aby byl takový. Jak mu mám pomoct? Jak já mohu něco změnit v jeho životě? Jakou já jsem si podržela výhodu oproti němu! Mám se o koho opřít, protože pevně věřím a modlím se k Bohu a dávám se vést pevnými mravními zásadami. Už jsem ve svých 14 letech zkusila též, jak chutná cigareta, ale protože v tom nic nevidím, nepokračovala jsem. Stačil by mi jeden záchranný pohlavek, ale maminka mi to vysvětlila bez něho. Jenže můj bratr se nemá ke komu obrátit. Jeho kamarádi jsou nevěřící, v nikom z věřících kamarádů nevidí svůj vzor, snad žijí stejně jako on a bojí se vrátit k Bohu v modlitbě a k slušnému jednání. Za žádnou cenu nechci ztratit svoji víru, i když často se táži, kam se mám zařadit? Už to není ono dětské odevzdání se Pánu. I já jsem zkoušela chodit i s nevěřícími kluky, ale nedá se to jinak nazvat než omyl a pokušení. Nelituji toho, že jsem se zavčal dokázala odpoutat i od tohoto způsobu vychvalovaného života. Jakou hloupostí to je, to poznávám nyní vázat se již v 16 letech. Možná, že i nějaký řádek by mi stačil, abych se dokázala ještě ne obrátit, ale udržet.
 O této důvěře nesmí nikdo vědět. Tím méně bych teď nepotřebovala, abych zavinila nedůvěru svého bratra, protože snad cítí, že já jediná bych mu mohla ještě pomoct. Snad je toho dost, co jsem napsala a nebojím se říct, s krvácejícím srdcem. Mám-li ale důvěru, cítíte sám, že nesmíme jeden druhého zklamat."
 Kdybychom chtěli zachytit všechny ty uslzené oči, rozedrané dlaně, bezradné duše, byl by tento svazek nepopsatelně obsáhlý. Ale rádi bychom všichni chtěli zažít onen jemný, krásný, čistý úsměv těch, kteří se tolikráte dovedou houfovat jen u příležitostí, ve kterých se ničí vlastní srdce a šlape po Božím zákoně. Může nám někdo vytýkat, že neznáme lidskou duši? Ale skutečnost má dvojí podobu. Držme se té Boží.
 C e s t y
 Trvalo velmi dlouho, než se mi podařilo dostat se alespoň do lidovědemokratických států. Měli jsme dovoleno pohybovat se jenom doma a v nejbližším okolí, jenom tam kde na nás viděli. Pokoušel jsem se získat pas a dát se do nějakého souboru, ale všechno záviselo na kdovíjakém tajemníkovi, který vždy považoval za jednodušší odmítnout každou žádost. Chtěl jsem do Švédska s rybáři, pokoušel jsem se dostat do Sovětského svazu, ale ani když jsem již byl v duchovní správě se mi to nepodařilo, protože bych prý získané vědomosti hodnotil nepravým způsobem.
 První možnost se naskytla do Východního Německa. Bylo to s rybáři. Mohli jsme jenom do Drážďan, ale i to mi pomohlo, že jsem se necítil tak hrozně hlídán. Při prohlídkách těch nádherných výstav, města, které nebylo ještě zcela postaveno, v kostelích, které ještě byly polorozbořeny, jsem se informoval hned na způsob práce s věřícími i s mládeži. Chodil jsem, vyptával se na všechno a konfrontoval s názory, které byly u nás obvyklé. Byl jsem rád i prohlídce továren, které nám ukázali, i na poměry na hranicích, kde jsme poznali, jak málo se liší náš nepořádek od nepořádku východoněmeckého. Nebylo dojmu, který by byl silnější než otřesný. Byl jsem velmi rád této cestě a již jsem si plánoval hned další do některé země, třeba škipetarů, jenom nehledat moudrost pouze doma.
 Příští rok jsem usiloval dostat se k moři do Bulharska - a vyšlo to. Bylo celkem krásné počasí, zájezd nebyl drahý, možnosti pohybu nebyly velké, ale moře bylo u nohou. Měl jsem s sebou mnoho literatury, nemohl jsem si brát sebou breviář, protože nikdo nevěděl a neměl vědět, že mají mezi sebou kněze. Nebylo to poznat ani podle řeči ani podle jiného jednání. Byli jsme absorbováni systémem k nepoznání. Snad jenom podle toho nás mohli někdy pozorovat, že jsme hledali tiché chvíle, kdy jsme v klidu někde u moře říkali růženec nebo celebrovali. Měli jsme mnoho těch, kdo s námi sympatizovali, mnoho těch, kdo nám drželi palce, ale jiní nám přímo přáli, abychom poznali, co obnáší být dělníkem v takovém zřízení, v jakém jsme společně prodlévali. To bylo to nejcennější, protože tuto školu nám musí závidět každý.
 Ne však každý se o ni zajímá. Stále slyším ten hlas, který politikáři i z Vatikánu opakovali v nejedné podobě: "Stojíte nám v cestě, my se chceme domluvit a vy nám kazíte tyto možnosti." To je a zůstalo pravdou. Potvrdily to výroky i pozdějších let, kdy nás odmítali i jako svědky těchto událostí a to i v době, kdy nás již řádsky ubylo. Byl jsem u moře. To není to nejdůležitější. To hlavní bylo pozorování lidí, kteří se hemžili kolem nás. Mnozí nedovedli vzít za dva týdny ani nejmenší knížku do ruky, někteří se jenom pekli na slunci. Měl jsem jednu rodinu, která poctivě všechny sluneční hodiny využívala na pláži. Byli čtyři, všichni nad metrák, všichni stejní, že si mohl člověk plést děti s rodiči. Kluci ve svých dvanácti letech již neměli jiný zájem než do vody a na pláž. Ani slovo otec, ani slovo matka, ani pohyb vpravo či vlevo, jenom všechno organizované, aby přišli domů jako cikáni.
 I pro nás pro všechny to byl ideál. Kolik stála tvá barva? To bylo heslo místo pozdravu. Ale byl jsem u velké vody a dostal jsem chuť jet dál. Po pokusech, které se opakovaly, se mi konečně podařila Jugoslávie. Autobus. Kolik to bylo hodin, kolik to bylo zastávek, kolik spekulací! Byli jsme na Makarské. Krása všeho, co bylo blízko i v dálce. Bydlení bylo něco tak jednoduchého, že se to podobalo nejprimitivnějšímu hotýlku u nás, ale hned u vody, hned u městečka. Blízko do kostela, blízko do kopců, hned vedle františkánská univerzita.
 Využíval jsem všech možností, které nám toto odloučení od domoviny poskytovalo. Byl jsem stále ve vodě, v městě, s františkány, kteří někdy neprojevovali velkou radost nad tím, že je Čechoslovák vyrušuje. Ale i pro nás to bylo důležité, protože to byli první naši, kdo žili již déle ve větších možnostech.
 Vyptával jsem se na všechno možné. Neradi se zmiňovali o událostech z války. Když jsem je žádal, zda by nebylo možno zařídit třeba ve Splitu pro tolik Čechoslováků, kteří přijíždějí, nějaký exerciiční kurs v jakékoliv řeči, tu se na mne obořil jeden s páterů: "Proč v jakékoliv řeči, my jsme Chorvati." Poznal jsem, jak je v nich těžce zakořeněno ono plané patriotství, které je stálo později tolik životů a to myslím, že ne nezaviněně.
 Byli jsme překvapeni, kolik kněží tam koncelebrovalo hned ráno. Každou půlhodinu aspoň pět. Měli to sice dosti rychle, bez promluvy, tak jak jsme to viděli všude později na Západě i v samé Itálii. Ani slovíčko k živým lidem.
 Překvapilo mne, že mnoho se nezajímali o vzhled kostela. Jeden rok byl fíkovník na římse metr vysoký, druhý byl delší a pak to spadlo i s římsou. Stejně tak i v kostele. Říkám jednomu z otců: "U nás se vezme štětka a za sobotní odpoledne je zase kostel v čistotě". On docela dobře odpověděl: "My máme jiné poslání, než se starat o stěny" a tak další rok byl flek na stěně již mnoho čtverečních metrů a lepšího vzezření.
 Mši svatou jsem míval v katedrále, kde jsem uváděl česky a německy bohoslužbu. Čechů tam bylo vždy několik, Němců rovněž. Jinak jejich bohoslužby jsou poněkud rušnější a s větším hlukem než u nás. Byl se mnou ještě jeden páter od nás, ale ten odmítal celebrovat, odmítal se modlit růženec, chodil sám, chodil na místa, která jsme považovali pro nás za nebezpečná a zakázaná. Nebezpečná vzhledem k mravnosti a zakázaná, protože znamenaly loupež drahocenného času. "Ne zde nikdy nebudu celebrovat, tady byli vandalové". Myslil tím nové pokoncilové úpravy.
 Co bylo příznačné, že všichni kněží měli obyčejně obavy, aby někdo z nás nebyl v Pácem in terris. To bylo to první na co se ptali. Proto jsme byli vždy po návratu ještě ostřejší vůči této organizaci u nás. Nám to nedošlo, že je to považováno v celé církvi za zradu. Měl jsem možnost se dostat i do Medjugorje. Tázal jsem se františkánů v Makarské na jejich mínění, ale nikdo z nich mně neutvrdil v přesvědčení, že je to pravé, že je to skutečně tak, jak si to věřící přejí. Proto jsem usiloval dostat se tam a to se mi podařilo.
 Protože jsem mohl pak cestovat do Jugoslavie téměř ročně, využíval jsem možností dostat se do všech důležitých měst. Rád jsem byl ve Splitu, jezdili jsme tam autobusem pokud na to stačily marky, které jsme převezli. Proto ona závist byla odůvodněna, kterou nás provázeli všichni ti, kdo měli jenom těch několik dinárů, co byly povoleny. Znal jsem kostely i tržnice, hovořil se všemi možnými lidmi, hledal jsem zajímavosti i v kopcích, prostě jsem byl rád, že žiji a využil jsem všeho, co se dalo.
 Strava většinou byla stejná. Nebyli jsme zvyklí na tolik zeleniny, ale šlo o to vědět, jak se tam žije. Kolik to bylo možností a já je využíval. Při jednom zájezdu jsem hned na počátku, snad při prvním koupání, našlápl v moři na mořského ježka. Byl snad jediný v moři, více se jich tam nenašlo, ale já jsem měl l7 ostnů v chodidle. To byla radost. Něco se vytáhlo, ostatní jsem tam musel nechat, protože jedna lékařka, která s námi byla v zájezdu, odmítla jakoukoliv proceduru, tedy ani pinzetu nepůjčila, protože, jak prohlásila: "Jsem na dovolené, mne nic nezajímá." Poděkoval jsem dámě, šlapkal jsem opatrně a ujistil jsem je všechny, že jim předvedu, jak se to dělalo dříve. Kouskem českého vepřového špeku a do rána bylo ještě dalších l2 ostnů krásně venku. Takže to radím stále.
 Měli jsme možnost dostat se i na sousední ostrovy. Nemám rád kolébání malých lodí ani trajekt, ale ani cokoliv, co se kymácí na vodě, i když jsem byl zvyklý na ni ze své rybářské praxe. Vždy bylo naměkko.
 Poznal jsem tam velmi jemné kněze, ale též mladíky, kteří byli odtažití, jak se to patří na ty, kdo přišli do těch horských vísek hlásat prostého Krista. Jednoho jsem prosil, aby mi ukázal horskou farnost, kam měl namířeno. Ani ponětí o tom, že by byl ochoten. Odmítl mne stroze, co si myslím, že on tam jede za duchovní správou, že tedy nemá chuť někomu prodlužovat rekreaci. Poděkoval jsem vřele a myslel si svoje a to nebylo jemné.
 Zajímalo nás všechno možné, protože po tom hladu, který jsme zakoušeli všechna léta to bylo nutné, potřebné a užitečné. Nové myšlenky, nové nápady. Nové všechno, co jsme zde postrádali. Byli jsme venku a to mělo cenu. Na zájezdech se dalo poznat, co v kom vězí a za čím se tam jede.
 Pro nás pro kněze, pokud to věděli, to znamenalo novou izolaci, protože v každém transportu byl někdo, kdo hlídal pro STB. Mohli jsme navázat i kontakt s těmi, kteří byli již léta venku. Aspoň to bylo zajímavé, i když většina si myslela, že po nich chceme peníze. To byl ovšem největší důvod, proč někteří hledali navázat spojení. Neměl jsem tuto potřebu, vždy jsem měl něco v zásobě. Stejně jsme mnoho nemohli koupit. Za to, co se dalo koupit, jsme dávali většinou všechny zbylé dinary. Mnoho toho nebylo. Dámy kupovaly většinou kočičí zlato. Nevěřil jsem tomu, že je pravé, ale nepomohlo jim to říkat. Kupovali a kupovali zlato, brufen a podravku.
 Nikdy nebylo radno se kamarádit s cizími. Tam se již tenkrát kradlo tak, jak je to nyní u nás zvykem a téměř každý, kdo naletěl a uzavíral rychlé známosti, hledal i své doklady. Velmi pěkně se k nám ke všem choval páter na Hvaru. Byl vlídný, pohostinný, na naše poměry nemohl být zvyklý. Sám neměl, ale jeho prostota a dobrota fascinovala. Od něho jsem si přivezl knihy, které byly u nás nové, a měl jsem dostat i mnohé knihy, které jsem mu zaplatil, ale možná, že končily někde u některého finance u nás. Nedošly.
 Tenkráte měli ještě Čechy rádi, ale opatrně. Věděli proč. U nás to bylo vždy prověřování, zda jsme věřící nebo ne, protože členství v Pacem považovali za zradu církve. A my doposud ne a ani naši představení ne. Byl jsem tam v době, kdy ještě všechno bylo slušné, kdy jsem neviděl ani jednoho naháče kteréhokoliv pohlaví. Zdálo se to OK.
 Ale nebyl jsem tam dvě léta a tu mi říká jeden z přátel: "Uvidíš, co se tam všechno změnilo". Myslel jsem doopravdy, že textil je na lístky a že zapomněli lidem lístky dávat. Všechny nemožné Němky, pěkné nebo ošklivé, všechny Francouzsky, ať byly jakéhokoliv vzeření a po nich i ty naše kozy české se opičily a všechny ty postavy se zde producírovaly bez oděvu. Jednou po obědě jeden z františkánů se modlil na nábřeží breviář a obdivoval jsem jej s jakou bravurou dovedl přeskakovat ty naháče a při tom mu rty šeptaly chvály Hospodinu. On to dovedl. Byl vědec a odborník na rostliny i mořské živočichy. Jen co jsme dobře nedovedli pochopit bylo to hrozné chorvátské vlastenectví, které jistě bylo jedním z důvodů pozdější nevraživosti.
 Udivovaly nás houfy kněží i sester, nedovedli jsme to vtěsnat do našeho nedostatku, proto jsme jim záviděli. Jenže u nás, i když bylo již tak málo kněží, přece ještě jsme mohli být zaměstnáni u všelijakých firem. Jugoslavie byla hodná zájezdu. Když vidím ten nádherný Dubrovník se vším, co svědčilo o slavné minulosti, je mi teskno, když se ukazují jenom fotografie bývalé krásy. Tam jsem byl zase svědkem oné neukázněnosti českého člověka. V bytě, kde jsme byli přiděleni, bylo zakázano brát alkohol. První setkání s domorodci však znamenalo konflikt, protože jeden z našich spolubratří si táhl sebou dvě flaše vína. Hned kravál, hned upozorňování na jiné národnosti, které se chovaly korektně a my jsme spadli s lopatky.
 Do kostelů se nesmělo v kraťasech, nesmělo se tam jen v tričku. Jeden z našich, Páter, se šinul do kostela Dominikánů jenom tak, jak byl na pláži. Měli jste vidět to tempo jedné sestřičky, která se chystala jej vyprovodit ven. Ztratil se rychleji, ale bylo to pro nás pro všechny poučné. My děláme neustále mnoho věcí jenom jakoby. To je chyba, které se nevyvarujeme ani v náboženské praxi. Proto máme tolik švejků i náboženských. Když jsem pozoroval ono hemžení na všech plážích, bez studu a bez hanby, pochopil jsem, že je veta po množství kněžských a řeholních povolání. A bylo! Jugoslávii jsem měl velmi rád i proto, že mi moře dělalo velmi dobře. Byl jsem vždy zase trošku zdravější a v mnohém se probudila závist vůči těm, kdo mohli i v době našeho věznění užívat všech darů země i moře. Na to ovšem stačily i naše Tatry, když mi spolubratr dokládal, že všechna léta jezdí do hor. Ani si nikdy nevzpomněl, že více jak polovina bratří bojuje o holý život ve všech možných věznicích. Nešlo vždy jenom o lásku.
 Možnost podívat se do Rakouska, do Německa se otevřela až v pozdějších létech. Byla to šoková terapie. Žili jsme v mnohé falešné představě, že nás všude mají rádi, že pro nás udělají všechno, co jen nám budou vidět na očích. Ani v Maďarsku to nebyla pravda, tím méně v německém prostoru, kde zůstává neustále křivda vyhnání německých krajanů jako živé memento. Ani oni ani my za to dilo nemůžeme, ale blížili jsme se vždy jako k ježkům. Ono proč - je stále živé a bolestné. Skutečnost je jiná. Vidět po tolika létech zase zemi řádu, pořádku, skvělé organizace působilo bolest. To nehovořím o Švýcarsku, kde si může podle jejich přesnosti natahovat hodinky. Tam se mi to zdálo všechno více odtažité, než je to zvykem u nás, u Slovanů, kde slovo sem nebo tam, hodinka, nic neznamená a nepořádek je náplní našich úvah. Když jenom vzpomenu na ty alpské velikány, ležel jsem na zemi, protože jsem se bál té velkosti. Zastíral si oči, protože se mi zdálo, že každá hora se podobá hoře Proměnění. Stálo to za všechny předešlé zážitky. Později se nám osvětlilo, že je to nutná ochrana proti dotíravosti našich krajanů, kteří dovedli mistrně natahovat ruce.
 Cítil jsem to jako hroznou křivdu, když mi vyprávěli o tolika pácistech, kteří žili volně, kdykoliv cestovali po celém světě. Byla by to závist nekřesťanská, kdybychom se považovali za ty, kdo o něco přišli. Čas přišel, že jsme mohli jet i do Říma. Z počátku po válce to bylo možné jednoduše, klidně. Jak byly peníze, tak se jelo. Po době sucha v komunismu jezdili z našich většinou jenom pácisté a kolaboranti, protože jednak nebylo možné pro nedůvěru a jednak všechno povolovali tajemníci, kteří přáli jenom svým pomahačům, aby vzbudili o to větší snahu se též zaprodat. Protože jsem neměl ani jeden takový úmysl, čekal jsem a dočkal jsem se.
 Bylo to ještě za tuhého vedení strany, kdy jsem konečně dostal volno na cestu do Itálie. Přátelé pomohli, dali nejen informace, ale i i prostředky, které byly opravdu nutné, protože to, co se dostalo vyměnit, nestačilo než na dva obědy. Pokud jsem se mohl navázat na známé přátele, bylo jednoduché se umístit v Nepomucenu nebo Velehradě. Bylo možné navštívit i svatého Otce a pohovořit s ním o všech problémech, které byly ještě neznámy svou drsností. Mám zač být vděčen. Bylo to v době, kdy se zrovna vyjednávalo o výměně duchovních kádrů, kdy spekulovali a sbírali informace o kandidátech na biskupské stolce a tak každá informace, kterou jsme mohli dát, byla pro ně novým obzorem. Divil jsem se tomu, kolik je to věcí, které se musejí prozkoumat, aby se na konec dostal i na náš stolec někdo, kdo odpovídá představám našich mocných.
 Kdyby nebylo toho politikaření i v těchto kruzích, oč snadněji by se dalo jít i za Pánem Bohem. Jsou to pouta, která nedovolí, aby se prosadily duše nejenom dobré, ale i způsobilé k takovému úřadu.
 Jednu nevýhodu měli všichni naši spolubratři, kteří žili v exilu. Byli vzdáleni od nás životem i myšlením, měli představy zkreslené i o nejjednodušších záležitostech, ve kterých jsme se pohybovali celého půl století a proto je považuji za zcela nepřizpůsobivé pro řešení všeho, co je ožehavým problémem v našich krajích. Když jsem jednomu z takových mocných přál, aby též nejdříve byl aspoň rok u práce s lopatou, jak to musela většina z nás, tu jsem viděl hned, jak je rozdílná církev pracující a trpící od té, která jezdila po celém světě, konferovala a vyprávěla o hrozných útrapách těch, kdo žijí v komunismu. Proto jsem pochopil slova Pia XII. když vítal jednoho z nich: "Jsem rád, že se vám to podařilo, ale mé srdce je s těmi, kdo zůstávají s lidem."
 Každý druhý z nás měl tuto možnost. Ale zkušenost života ukazuje, že pravý zážitek i moudrost, která vychází z utrpení, je dávána jenom těm, kdo necouvli před hanou a slinou. Může mít na to každý názor jaký chce, ale pravdu nemají ti, kdo si na všechny trpící plivli a drali se za hodnostmi. Není to ani nyní moderní odvolávat se na to, kde jsme museli být. Byli jsme tam a to bylo Kainovo znamení pro celý život a je i před našimi představenými, protože nikdo z nich, kdo nyní funguje, tuto milost neměl.
 Neměl jsem mnoho zájmů jenom cestovat po Římě, obhlížet památky, když jsem tam nebyl poprvé. Mne zajímaly věci přítomné. Chtěl jsem vidět normální všední život církve bez toho halasu, který se dovede přidávat zvláště tam, kde táhnou zástupy. Tato sláva i v Itálii přivedla až na pokraj propasti všechno, co církev musejní znamená. Jenom statistiky!
 Když jsem si nechal vyprávět o úrovni duchovního života samého svatého města, bylo mi smutno, protože to vyhlíží, že již od Konstantina jsou nevyřešeny problémy života. Jsou tam velcí, jsou tam svatí, jsou tam moudří, protože mohli studovat v době, kdy my jsme kutali uran, uhlí, kopali stoky, nebo pletli košíky. Ale učit se od Itálie jistě nikdo nemá v úmyslu. Je tam krása, ale bída, kterou nebudeme opakovat u nás potud, pokud budeme sami sebou. Mnozí tam táhli z lecjakých důvodů a přifařili se k těm, kdo si ohřívali polévku u Vatikánských zdí. Pro někoho to byla nutnost, pro jiné nevyhnutelnost poměrů nebo nepřekonatelná touha dostat se tam, kde by jiní bledli závistí.
 Nádhera prostředí, která vtiskne člověku a to myslím každému, chuť kousek té krásy vzít sebou domů. Byl jsem na tom stejně a jakobych ještě cítil tu jemnou ruku svatého Otce, když jsem měl příležitost hovořit docela otevřeně o tom, co jej specielně zajímalo. S takovou radostí uchopil knihu o Beskydech se slovy, že to tam dobře zná, to je u nás doma. Nesmazatelně milý a přímý a podle jeho doprovodu, který se osopil při jedné větě, že není potřebí, aby někdo ještě radil vatikánské diplomacii, že je dost moudrá na to, aby si poradila sama, jsem poznal, že oficielní stanovisko je docela jiné, než jsou naše představy. Jsou natolik moudří, podotkl jsem, že nám mohli světit člověka závislého na pití, nebo již před smrtí?
 Potvrdil to jeden z našich emigrantů, který se chtěl dát do jejich služeb, že naše stanoviska jsou natolik odlišná, že se nedá počítat se spoluprací. "My se chceme domluvit s komunisty a vy nám stojíte v cestě." Kdo zná tuto větu, nebude bláhový, aby si myslel, že máme pro své přesvědčení otevřená vrata nahoru. Měl jsem velkou možnost dostat se, kde jenom bylo žádoucí, ale nezískal jsem ono přesvědčení, že jedině tam je všechno vpořádku. Je to další důvod k přemýšlení, více příčin, které je nutno zkoumat lupou pokory Františkovy. Jak je jí tam málo a jak je to k pramenům blízko. Výsledky se dostavily. Paráda není ničím, co by mohlo zalidnit království Boží. Je to pro nás výhoda, že jsou Italové pověrčiví. Zkoušeli jsme přecházet ve všech nemožných situacích a vždy to byla jejich ohleduplnost, která nás chránila.
 Po cestě z Říma domů do Slezska jsem přišel do zcela vykradeného bytu, Estébáci podle všech indicií si nenechali ujít příležitost a všechno, co jim napadlo, sebrali. Mám přesné důkazy o jejich řádění, ale zpět jsem nedostal zhola nic. Bylo to ještě půl roku před tím, než si v Praze přesedli na vedoucích místech před tak zvanou sametovou revolucí. Měli jsme a máme o tom všem svou doměnku, kterou si denně znovu potvrzujeme. Nemáme jinou šanci než poctivým životem dokázat, že ještě i jednotlivý dobrý člověk má zde své místo i církev, která byla odsouzena i našimi bratry k tomu, aby se nemíchala do věcí veřejných. Ti kdo dovedli více mluvit, ti rádi rozdávají z cizího. Bohužel i osobnosti pro nás nepřijatelné svým životem jsou chráněny tolika mluvky, že se zdá, že bude zase řada nových světců a vzorů i pro křesťany.
 Trpkost mne zalila nejenom vykradeným bytem, ale i tou trestuhodnou naivitou spolubratří. Ono dělení na dobrý a neúnosný si postavili naši spolubratři sami. Pro jedny to byl strach, pro jiné ono lezectví někam, co je drželo od nás daleko. Někdy cítíme nevýhodu v zúženém prostoru, do kterého jsme se dostali nucenou izolací, jindy tím, že kdokoliv s námi byl znám, se vystavoval nebezpečí, že bude nápadný. Tento pocit zůstává mezi námi dodnes. Tenkrát, když jsem dovedl přemítat o těchto anebo základních předpokladech s Páterem Jedličkou to bylo všechno nějak jasnější. Všechno velké umění zůstávalo v jistotě, že přítomný okamžik je ten nejdůležitější a starosti jsem si nedělal o nic větší než tehdy, kdy jsme neměli nic než jedny onuce, kapesník a kousínek mýdla na celý týden. Ani jídla nebylo, aby zbylo. Byla však Boží jistota a radost z pouhého života. "Ale já žiju."
 Koncem osmdesátých let již bylo volněji a dalo se dostat i na některá symposia. Měl jsem možnost vidět i slyšet mnoho z těch věcí a sledovat řešení podle vzoru západní církve, které do té doby byly jenom pro několik vyvolených a to ještě s rizikem. Možnosti nám otvírali spolubratři, kteří svým zaměstnáním měli více možností a kontaktů, které je chránily od špehování. Kolik v této věci znamenal otec Sklenovský. Nikdo jej nezastoupí, nikdo nenahradí jeho čilost ve všem, co bylo pro všechny nemožné. První velká technika, kterou jsme měli, byla jím přivezená. Při našich cestách jsme byli vždy nejvíce prohlíženi, sledování a šikanováni, ale přes to se leccos podařilo, co pomáhalo při naši činnosti doma. Bylo mnoho okének, kterými jsme mohli nahlížet do duší nám zpřízněných. Metoda malých krůčků vpřed, ale byly trvalého rázu a z každého setkání někdo zůstává dobrý i na delší dobu. Sledovat je možné, pochopit je dáno jenom těm, kdo mohli vést život těmto způsobům podobný. Těch nebylo mnoho.
 Táhly sice velké věci v zahraničí, ale pro normální život doma a ve svých farnostech je jich mnoho k nepotřebě, protože jsou jiné a není možné je napodobovat. Někdy je musíme s obdivem odložit a být vděčni, že se udrželo mnoho i tím, že nás soudruzi izolovali od světa zkaženějšího. To pozorujeme nyní, když se všude může a všechno je dovoleno nebo spíše se za nic netrestá, specielně ne za zlodějnu, která dostane punc legality tím, že páni chtějí nechat církev bez základních prostředků k činnosti. Považuji za nešťastné ty, kdo jedou ven a nemají oporu v člověku, který se tam vyzná, kdo neví o možnostech se orientovat mezi cizími nebo i ve věcech, které jsou nutny k tomu, abychom nevyhlíželi divně.
 Jsem sice rád každé cestě v zahraničí, jenže se mi zdá, že ubývá onoho obdivu, který byl náplní našich dnů na počátku těchto možností. Po několika dnech poznávám onu starost jedné paní ze Švýcarska, která chtěla vědět, jak je možné se soustředit k modlitbě třeba v hlučné Praze, kde je tolik nepořádku a hluku. My jsme totéž chtěli znát z poměrů v Římě. Ten shon, ten běh, ten šumot nejenom na ulicích, ale i v jednání byl pro nás něco nepochopitelného. Obdiv byl velmi málo, hledali jsme možnost přiblížení stanovisek. Je to tam všechno jiné, je to všechno velké, ale nepoužitelné pro nás, kde se bojuje o podstatu. Jak jsme dovedli být zase vděční za kousek toho, co bylo české i když někdy primitivní. Ale naše. Proto i ta cesta do nebe nebude cizí, musí být zcela naše vlastní. Obdiv končil, začínali jsme chápat nutnost stát na svých nohou. Věkem jistě ubývá i chuti být někde v cizině, hledět na všechno, jako na vzor a popřípadě se dívat na všechno, jako na to, co nás bude muset udivovat ještě dlouho do budoucnosti. Je to již snad za námi. Nyní se divíme všemu tomu, co se naučili naši mocní od ještě mocnějších ze Západu. Zase nám chutná ono být opět tím malým skromným ale realistickým človíčkem od Ostravy nebo od Brna.
 Cestovat je nutné a to hlavně po domácím prostředí. Je tu tolik podnětných věcí, že se nevyhneme ničemu z toho, co je nám osobně blízké.
 Po všech zkušenostech ze zahraničí se učíme zase františkánské jednoduchosti a spokojenosti se vším co máme nebo co myslíme, že můžeme získat. Čím více však víme, tím se více prohlubuje propast mezi námi a mezi těmi, kdo potřebují vždy někoho, kdo je nesamostatný, ale oblíbený nahoře. Ti budou nadále naplňovat naše úřady, kanceláře, naše doprovody při slavnostech, ti budou vždy těmi, kdo se naučili být nápadní svou servilností. Jak vysoce pak jsou naše okamžiky, kdy dovedeme být sami a sami sebou. Snad nás to naučí neoslavovat se tolik při všech možných i nemožných okolnostech, hledat příležitosti, kdy jsme v televizi nebo s pány ministry pohromadě.
 Méně zrady je u těch nejprostších a chudobných. Proto by bylo i méně osobního smutku v nás, kdybychom s touto pravdou zacházeli jako s tím, co nám pomáhá k dokonalosti. Moudrost se doma nevysedí. To je náš komplex, že jsme velcí, když jsme sami a začneme-li srovnávat, pak zůstáváme někde dole. Všechno cizí je velké neobvyklostí provedení, poctivostí, se kterou je vyřešeno, ale chudé duchovně, jestliže nepramení na prostoru, kde nás chce mít Kristus. Stále je méně lidí, se kterými si můžeme rozumět nebo kteří by se chtěli s námi dělit o své zážitky nebo zkušenosti. Vzrostla vzájemná nedůvěra do té míry, že nám zase musí být dobře jenom v tiché modlitbě.
 Vraťme se zase k ní a bude nám lépe.
 
Boží a lidské
 Je-li církev Božím zřízením, je ustanovena k tomu, aby přiváděla lidi ke spáse. Dnes se ozývá živějším způsobem otázka, než tomu bylo možná v celých minulých dějinách, je-li potřebné, aby člověk používal jakékoliv prostřednictví, tedy v našem případě i církev a její představitele, chce-li dospět k věčné blaženosti. Je třeba k tomu člověka, aby poznal, co je Boží. Je nutné zřízení, které vládne mohutným správním aparátem, jsou potřebné všechny ty instituce, které ukazují, že nejsou jenom ze světa, ale my říkáme, vyhlížejí celým svým zjevem jako světské? Kristus je výchozí stanovisko i cíl. A lidé nikdy nenapadali tolik církev jako právě v přítomných desetiletích, kdy příslušnost k ní se spojuje s tolika světskými zřízeními.
 Po první světové válce odpadlo několik set slabochů kněží a založili doslova spolek, který má ve znaku kalich a patrona Jana Husa. Dnes už to nepovažujeme ani za vřed na těle církve, protože církev sama podrobuje kritice a to zásadní i toto zřízení. Jako by nechtěla slyšet výkřiky slabosti těch, kdo i dnes hledají v církvi své uspokojení ať umístěním, slávou anebo nakonec tím, že omlouvají nedokonalosti. V žádném případě jsem nepovažoval za svoje poslání dělit lidi na věřící a nevěřící. I mezi našimi lidmi máme lidi věřící, máme mezi nimi dobré i popletené, ty které svěcená voda vždycky očistí k většímu lesku i opravdické ropuchy, které by se nejraději usadily do našich kropenek.
 Každé následující desetiletí neustále oklešťuje církev víc a víc, takže už i další generace přestává vcelku mít zájem o zřízení církve jako Božského úkolu. Jako by doba utínala stále další výhonky z živého stromu církve a nám se někdy jeví, jako by zůstával jenom pustý zkomolený pahýl, který ukazuje, že jsme zapomněli na nebe.
 Církev si vedla různě v různých dobách hledání i spolupráce s mocnými tohoto světa. Tak jako se jí vytýkala spjatost s rakouskou monarchií, malá ráznost v době první republiky, tak se jí nedá vytýkat nesmlouvavost v době německé okupace. Ale po II. světové válce jen krátce mohla využívat svoji rozhodnost a sebevědomě vkročila do dějin komunistického státu. "Máte štěstí, že jste nečekali za bukem, jak to dopadne". To byla slova našich nejvyšších důstojníků na Borech, když nás mezi sebe jako kněze přijímali, zatímco estébáci zdůrazňovali: "Máte náskok, ale my vám ho seberem. Vychovali jste si kádry, ale my je zlikvidujem a vaše stáda se rozprchnou". Ať to byly vyšetřováci nebo šéfové ve výkonu trestu, záviděli nám náš nekompromisní nesmlouvavý postoj vůči mocnému režimu.
 V prvních deseti letech nepochybovali, že zůstáváme ve většině případů jednotni. Alespoň ti, co byli v kriminále hned na počátku. Praktickým dokladem i jejich vážnosti a úcty k našemu přesvědčení dokumentuje prostý příběh, kdy starý bachař Výleta v r. 1948 - 1949 mě předával růženec od sv. Otce s ostatky z katakomb. Můj šéf z civilu mi přitom rychle mohl opakovat jeho požehnání pro všechny spolumukly. Církev vystupovala jako celek, který skýtal záruku úplnosti a jistoty. Generál Mrázek se slzami říká: "Otecko, církev to přežije, má-li takového vůdce a takové poddané". A tento růženec byl symbolem jednoty církve až do smutných poprav z našeho oddělení. Považovali nás za členy církve, která skýtala záruku pravdy. Byli jsme sice stejně unaveni, zmláceni, znechuceni, někdy smutní jako všichni kolem nás, ale říkám, všichni vědomě čekali, že vydržíme víc, že všechno překonáme, co tolik jiných zastavilo na překážkách.
 Mnozí vydrželi, ale někteří se zastavili, zasnili a starali se, není-li rozumné přijmout slíbené výhody. A pomyslný slíbený klid a výhody jim zastíraly cestu ke Kristu. Nebylo jich mnoho, ale i ti, kdo zradili, patřili k církvi, jako Jidáš patří ke dvanácti. Nebylo mnoho takových odporných zjevů, jako byl Unger, ale přece jenom byl zřejmý už pohled, komu slouží. Proto nesmíme odmítat, jako by nepatřili k nám ani ty, kdo zradili a hlásali nutnost spolupráce. Nezastavuji se v tomto tvrdém odsudku ani před několika zástupci svatého Stolce, kteří nepřestali zdůrazňovat, že je potřebí za každou cenu se s komunisty domluvit a žít s nimi. Byli jsme viditelnou církví i ve všech špeluňkách, šachtách či koncentrácích. Považovali nás za nechtěné děti režimu, ale i naši tehdejší představitelé diecézí nás za takové považovali. Už pouhé zastavení nebo pozdrav je dráždilo.
 Proto se tážeme, zda to byli tito, kdo zachraňovali? Zde nezáleží na tom, zda to dělali jako členové mírového sdružení nebo spolupracovali tajně, anebo spolupracovali tím, že znevažovali zřízení církevního celibátu a stávali se oblíbenci všemohoucích tajemníků. I těch se dost nasbíralo. V politickém tání v r. 1967, kdy nás povolávali od lopat, krompáčů a ze všech možných továren, odevšad, kde byla špína a málo se platilo, jsme se dívali po všech možných škvírách, kterými jsme se mohli dostávat až k brokátům aktivních spolubratří. Mnoho jich nemělo štěstí, že by se dělili o prostor a liturgické potřeby. Je to doba, která též patří církvi, kdy vládli Glogarové, Trtílkové, Hurníci a Vranové a s odplivnutím odmítali každého, koho zařazovali mezi nežádoucí bojovníky.
 Snad jsme ale nezapomněli na to Boží, které zůstává mocnější než kterýkoliv člověk sám, protože se dalo sloužit, dávat, hlásat i proměňovat na všech pracovištích a všude, kde ještě členové laické církve upírali své pohledy ke knězi. O našem příštím zařazení však rozhodovali různí lapkové i ti, kdo se dělili o lup urvaný z bohatství církve i národa. Jestliže v letech sedmdesátých nás pomalu zařazovali do služby za 530,- Kčs měsíčního platu, dostávali jsme se na místa kolaborantů, ale byli jsme blíže skutečné činnosti církve.
 Ale zůstává nezodpovězena otázka, je-li tato činnost čistší než ta, kterou jsme vykonávali ve špinavé haleně s mozolnatými dlaněmi. Naši příští představení, z nichž nikdo nepatří k této pronásledované skupině, nás rychle zařazovali mezi nespokojence, mezi ty, kdo když žádají, si stěžují. Nenaučili jsme se líbat ani ruce, ani prsteny, ani lem, ale též jsme nedokázali přinášet slivovici, jen jsme chtěli sloužit. Proto nás mohli kádrovat všichni Hájkové, Englischové a Jaschokové. Proto byli v oblibě všichni ti, kdo na nás donášeli Glogarům, Trtílkům, Vranům a jiným, protože to byla móda a chtěl-li někdo urvat něco i na těle církve, musel leccos vědět víc, než ostatní. Říkám vědět a sdělit. Jestliže v tuto dobu nám oficielní vedení zdůrazňovalo: "Jen žádnou ilegální církev, všechno musí jít úředně, všechno musí jít touto formou, aby to naše chlebodárce nedráždilo", proto jsme si tolikráte i hlasitě nerozuměli s představiteli jako byl i Otec Tomášek, který však litoval při jednom rozhovoru: "Jaká škoda, že jsem nebyl s vámi v kriminálech, měl bych jistě větší přehled". A vzpomněl si, a měl jsem výhodu s ním v tomto okamžiku sdílet i své radikální názory, kdy téměř kapituloval a schvaloval oficielní tendenci, aby za biskupy byli svěceni státem dosazení vikáři.
 Proto nepovažuji za hanbu církve zástupy vězněných, týraných kněží. Nepovažuji je za hanbu a prokletí. Snad je to to jediné požehnání z minulých let, protože zle se vzpomíná na plné stoly našich Neronů a Diokleciánů, se kterými se nemálo našich spolubratří dělilo o žvanec při častých příležitostech společných setkání. Škoda, že po několika letech jen nic nechtějí vědět ani naši noví představení o vývoji dějinných událostí i církevních po II. světové válce. Vede se dál ono jednoduché umlčování všech, kdo by se jen hlásili o své místo a tuto neblahou službu vyplňovalo i několik let činnosti olomoucké fakulty. Je jednoduché pohrdat bratry, není složité být dobrý a přiklánět se k mínění většiny a ještě jednodušší je plivnout si o metr dál než všichni ostatní. A podotýkám, že ani věčnost nemůže setřít všecku tuto slinu, kterou vrhají na celý tento zástup ti, kdo laciným způsobem získali sedadla ještě potřísněna krví.
 A tak tento zástup putuje k branám věčnosti naplněn hořkostí času až k okraji vlastního hrobu. Tyto věci nejsou dogmatické, že bychom je nemohli podrobovat kritice, tím víc, jestliže se dotýkají přímo osobně nás. Duch Svatý působí všude tam, kde se s jeho milostí spolupracuje, ale navazuje teprve tam, kde se neztratil priminitivní lidský cit. Škoda jen, že bolest působí i na dálku, tím tvrději doléhá, je-li nechuť ji nějakým způsobem vyrovnat. Snad k vyrovnání stačí jednoduché setkání s dětmi, které doopravdy ještě nic nevědí o zlu minulosti a vyhýbají se tomu, co je zlé v přítomný den. Ani církev nemá šanci na přežití podle toho, jak klesáme v procentech, jestliže nepřestaneme jen organizovat a nezačneme se intenzivně modlit. Důkazem tohoto našeho tvrzení je mizející zájem o kněžská a řeholní povolání. Těžko může rozumět dětem, tedy oné generaci, která může být nosná pro celé příští věky, kdo se upnul na získávání odměn za služebnost. Církev musí být služebnicí, ale běda nám, jestliže z této své služby budeme neustále hledat pro sebe nové odznaky a vyznamenání. Bůh sám vede i odplácí.
Ideály se vždy nerodí
 Dávat mi otázku, jak to je s mým povoláním - je to přímá odpověď na volání Boží nebo je to jenom poslání, kterému jsem se oddal? Není to pravda, že musí být slyšet, že je to jenom věc Boží. Je to i věc Boží. Pro nás je to jisté, že se nestačí jenom rozhodnout. Snad to ani nejde bez modlitby a rozjímání o povolání. Zde se nejedná o umístění v životě. Nesmí se jednat jenom o vyklouznutí z nesnází nebo ještě méně, nesmí to být jenom odpověď na prosby rodičů. Ještě méně, jestli bych šel ze zhrzené lásky nebo na truc tátovi, který je nevěrec.
 Kněz musí být především Obětník.
 Kněžství Nového Zákona je podílem na věčném kněžství Syna Božího, na úctě a klanění Nejsvětější Trojici.
 Je to darování nejposvátnějšího tajemství lidstvu. Kněz je zástupcem Božím. Jeho bere Kristus k sobě, je s ním spojem poutem pevnějším než manželé svátostným svazkem manželským.
 Kněz musí být cele proniknut důstojností a silou Boží. To znamenají oleje, kterými je svěcen. V Novém zákoně je kněz zástupcem Boha, který je zde Oběť i obětující.
 Ve Starém zákoně byl kněz zástupcem lidí před Bohem. Zde se stýká přímo s Nejsvětějším, bere jej do svých rukou. Jeho slovy se stává z obětních darů sám Syn Boží. V Novém zákoně vládne kněz Božím milosrdenstvím, má moc buď vrátit milost Boží, odmítnout věřícího nebo rozdávat jménem Božím všechno to co přijal.
 Proto je to velké do té míry, že se nedá jenom spoléhat na záležitosti řešené lidským způsobem. Zde nejde o jasnost v úsudku, nejedná se o rozhodnost, kterou by mohl a měl pocitit v každém úseku svého života. Musí si vybojovat své místo i v náboženských otázkách, musí se rvát a říkám to zodpovědně, rvát skutečně o všechno, co souvisí s čistotou duše i přesvědčením, že se nemýlí.
 Nedá se to bez řádného vůdce. Musí a i já jsem musel mít někoho, kdo dovedl nejdříve vedle mne žít tento ideál. Pro mne to byl otec Stanislav, který byl otcem i přítelem, který pochopil, že v mladém jinochu a tenkráte ještě v synkovi plném zbytečných starostí je něco, co by mohlo vyústit u oltáře. Věděl, že je to možné, to především a pak, že je to nutné zachytit a jít za tím světlem, které on znovu dovedl držet před očima. Rád jsem poslouchal, protože věděl, kolik lidského se musí nejdříve odstraňovat, má-li to Boží nakonec mít vrch. Vážím si jej neustále, protože on nejenom byl v mém životě ukazatelem, ale je stále tím, kdo stačil i na všechny protivné závany i v kriminálech. Byl moudrý, rozšafný, ničemu se nedivil, všechno bral tak, jak to bylo jedině správné před Bohem i před lidmi. Věděl, že je nutné pěstovat i fyzickou zdatnost. Proto byl vášnivým zastáncem orelského hnutí, ve kterém vypěstoval řadu výtečných hochů. Byl tam, kde myslil, že je nutné, aby ukazoval směr, cestu i metody ke správnému životu. Byla to plnost nejenom zaměstnání, kterou dovedl vést každého a to synky i dcerky. Byl optimistou, který věděl vše napřed a to byl dar, kterým oplýval. Znal konečný výsledek u všeho, co se mu jednou předložiilo jako problém.
 Naděje na oltář rostla pomalu, ale nevzdalovala se ode mne nikdy tak, že bych to neviděl jako směr života. Ani v raném dětství, kdy jsem vášnivě a pravidelně dovedl sloužit u oltáře a bylo by to největším proviněním, kdybych někdy vynechal nějaký úkon, kterým hleděl lidem přibližovat jistotu Krista ve farnosti.
 Jemu se bylo možno vymluvit ve všem a přijít se vším a to v dobu, která byla nutná pro človíčka, jak jsme byli my, ministranti. Nebylo to jenom ministrování, kterým formoval. Věděl, že je nutné odstavit i dílo úměrné podobě a stáří i možnosten, které byly dány rodinou. Je to skvělé, může-li mladý člověk vědět, že již má místo pevné natolik, že je vždy připraveno přijmout a pomoci. Těch pomocí a toho ochránění bylo tolik potřebí v každou chvíli. Měl jsem tam vždy, říkám vždy, volno. Ti nejmenší měli přednost a to rozhodlo, že nebylo mezer v hledání, nebylo nesnází když jsme chybovali. Nalézáme často i u rodičů tyto možnosti otevřené, ale u přátel málokdy. Byl to jakýsi Boží pocit, který rušil bázeň. Bylo vždy možné prostřít každou myšlenku, promluvit i o nedobrých kouscích a vést i v těchto dobách docela rozumný dialog. Byl jsem tam často a byl jsem tam šťasten. On měl rád. Proto věděl o každém záhybu duše, poznával i poklesky, ale věděl, že žádná hrubost nesmí rušit tento vývoj. Říkal, že voda musí vlnit, že ten kdo by chtěl být jenom dokonalý, že je ve skutečnosti farizejem, který zradí v okamžiku nejdůležitějším.
 Nikdo z nás nedovedl být před ním uzavřen. On to dovedl sám vycítit a dával k dispozici vše, co poznával za nutné a nebylo toho málo. Peněz nikdy neměl, zdůrazňoval, že před Pánem, pokud pracujeme pro něho, není nikdy dluhů a proto nám byl též vzorem v oné bezstarostnosti, která pomáhala každému dobrému dílu. Co to vyrostlo věcí, kolik to bylo možností, které otvíral, kolik to bylo jenom objektů, ve kterých uskutečňoval jistotu života farnosti. Byl pohyblivý a při tom neztrácel srdce pro nejmenší. Byl to on!
 Nebylo to vždy jednoduché vyznat se v sobě a vyznat se ve věcech, které nás obklopovaly. I tento malý človíček nebyl sám. To je to velké z malého života, to je to, co jistě rozhodlo v okamžiku, kdy jsem se měl i před tatínkem rozhodnout, zda do učení nebo na gymnazium, zda se postavit k řemeslu jako on nebo myslit na to být u oltáře. Tam zase byla nenásilná výchova maminky, která vedla pravidelnými návštěvami kostela ke zbožnosti, o které každý i dnes je přesvědčen, že to musí být výrazná cesta ke kněžství. Cítil jsem, že budu moci, chtěl jsem to již od dětsví, věděl jsem, že tam se dá pro všechny udělat nejvíce a proto jsem nepřestal důvěřovat, že místo tam zbyde i pro mne.
 Bylo mnoho hochů, kteří mohli jít touto cestou, bylo mnoho okolností které mohly zvrátit tento směr, ale bylo více toho, co pomáhalo udržet se na rovině, která byla výrazně Boží. Proto se nedivil ani tomu, že jsme pospíchali se svými chybami i hříchy, jak jenom jsme pociťovali potřebu. Neodmítl, věděl, že je to třeba, protože potřeba byla diktována námi a on posloužil vždy, kdykoliv někdo z nás přišel. Říkal, že to pociťuje jako vyznamenání, když mu dáváme důvěru.
 Nechtěl být důvěrníken on sám, vedl nás ke Kristu. Učil často se zastavovat před svatostánkem, vedl nás na pouti, hovořil o věcech, jako by toho lidského bylo méně než starostí o čistý život. Říkal často, že on jenom mluví a Kristus je ten, kdo jedná. Zde jsem jenom na Jeho místě. Nemusíte se bát, jsme na tom oba stejně. Proto se nestyděl přiklekávat často i před lidmi ke zpovědnici, ve které působil stařičký Páter Tomášek.
 Co považuji za rozhodující je pravidelná modlitba. Modlili jsme se doma nejenom jednotlivě, využívaly se příležitosti ke společné modlitbě, samozřejmě se chodilo na bohoslužby, kdykoliv to jenom bylo možné a to každý den. Tatínek povzbuzoval tím, že zdůrazňoval, že aspoň někdo má jít pro požehnání. A toho bylo tolik potřebí. Faktory rodinné, domácí a farnosti spolupůsobí vždy k tomu cíli, který zůstává natolik dobrý, pokud se držíme Božího Zákona a to bylo možné, protože i přes dočasné nedorozumění, která přicházejí v rodině, bylo vždy něco, co překlenulo nesnáze a dovolilo zase jít rozumně dále. Vlastně mnoho věcí zůstávalo posvátných. U stolu se nikdy netrpělo nějaké dohadování, spíše se hovořilo o tom, co bylo pěkné i u ostatních. Tatínek dovedl pochválit za všechno, co se komukoliv podařilo. Dovedl hovořit vesele, zajímavě, jenom se nesmělo hovořit o politice. To býval důvod k tomu, že jsme se i dovedli dohadovat o věcech, které nepřispívaly ke shodě.
 Byl to čas opravdové pohody, když jsme mohli jeden druhému nasýsat do jeho práce, studií nebo zájmů. Nedovedu si představit pustotu málopočetné rodiny. S jakým kapitálem pak vyjdou ti synci i k oltáři! Měl jsem to štěstí, že nás bylo sedm ale nemohl jsem ovlivnit to, abych nebyl poslední. Mělo to i výhody i mnoho nevýhod v tom, že přece jenom poslední je více šetřen a to vždy neprospívá dobré přípravě na život. Nebylo mnoho volného času, nebylo mnoho chvil, kdy bychom mohli volně pobíhat. Byly denní úkoly, povinnosti i pro jiné a tak jsem rostl až do doby, kdy se muselo z domu.
 Když jsem se rozhodl, že chci na gymnazium, tatínek měl jenom jednu poznámku: "Když budeš studovat dobře, tedy dobře, vybereš si, co budeš chtít, ale když bys to chtěl nějak odbývat, pamatuj, pak je jenom jedno povolání a to je švec - příštipkář." I když jsem měl v úctě stryka Matěje, který výborně spravoval boty, přece jenom tuto možnost jsme neviděli jako slavnou. Proto se i ve studiích hledělo na to, aby se šlo poněkud veseleji dopředu. Bylo třeba svůj názor na povolání chránit i na gymnaziu. Nebyla to žádná idyla, nebylo možné chodit na trh i s tímto svým rozhodnutím, protože bylo dosti pazgřivých spolužáků, kteří znevažovali všechno, co bylo i třeba jenom pomyslně lepší, než v jejich případě.
 Ve stavbě povolání bylo nutno úměrně věku přidávat další věci, které spoluvytvářely hradbu proti možnému vyklouznutí z tohoto rozhodnutí. Všechno se již usměrňovalo k tomu, aby příští působení mohlo být plnější. Proto i výcvik v hudbě a dovednosti sportovní musel mířit k naplňování času. Bylo dobré, že jsme sportovali všichni. Hráli jsme na různé nástroje a hleděli jsme každý den něco odstavit dobrého a to bylo výborné pro příští formaci. Jenže čas byl řádně deformován, byla okupace, můj duchovní rádce musel utéci. Byl až v Olomouci a tak nezbylo nic jiného, než být více odkázán na sebe a na to, co jsem již věděl.
 Skvělá doba byla Vidnava. Tam bylo duchovní vedení o mnoho lepší než tomu bylo kdykoliv po převratě v Olomouci. Ve Vidnavě měli na nás čas podle toho, jak jsme potřebovali. V Olomouci měli na nás čas jenom pokud jim vybýval. Proto zůstává později i tato formace jako základní, i když byla kratší a to účinností osobního přístupu. Méně úřadování a více porozumění. To tam zůstává i dodnes.
 K pochopení ideálu kněze přispívala vážnost ke svaté zpovědi. Mladý člověk musí mít místo i čas u svého duchovního průvodce podle své potřeby. Nesmí se nikdy setkat s nechutí - teď není čas. Tato rána je nedobrým prostředkem k utvrzení potřebnosti, kterou musí mít jasnou kněz před tím, než na sebe vezme povinnosti i důstojnost. Kdo na ní chce stavět, nedočká se ničeho, co by mu mohlo přinášet radost. Ve svátosti smíření se musí najít lék i útěcha, zde musí být podaná ruka přítele. Nesmí se bát ani při ponižujících poklescích přijít a vyznat, litovat a zase jít dále odhodlaně za cílem, kterým musí být již Kristus. Mladý člověk Jej musí poznávat ve všem. Byli jsme šťastni, kdykoliv jsme se dokázali přesně a kajícně svěřit. Tam byla vždy odpověď jasná, že není naše touha marná, pokud to lidské není nejdůležitější. Odvážný krok!
 Již se muselo žít vědomím, že to budou matky, které budou vyhledávat útěchu i toužit po síle, aby unesly všechno, co jim život přináší i s jejich dětmi. Přijdou i starci, kteří jsou na pokraji života i sil, přijdou inteligenti i nejprostší lidé a těm všem budeš muset stačit vlévat novou sílu... To byly úvahy, které vedly k formaci. To bylo rozhodující na zastávkách, kterými jsem musel procházet, než bylo možno říci: "Jsem hotov vzít na sebe veškerou tíhu, kterou kněz bude muset nést v této době". Představa nebyla vždy vyjasněna, někdy to bylo jenom toužení po všem, co bylo nejisté dobou, která byla krutá. Ale idea kněžství byla stále živá, neuvažoval jsem již o ničem jiném, prostě jsem za tím šel. Byly to časy revoluční i s revolucí vlastního srdce.
 Všechny tyto úvahy byly časové právě v době, kdy všechno bylo velmi vzdálené. Vzdálena i naděje budoucího možného zlepšení, vzdálena i realizace všeho toho, co se naplánovalo nebo vysnilo. Někdy, a to nebylo zřídka, přichází přemítání o nemožnosti vrátit se ke svému, tzn., že boj o umístění zůstává stále věcí tak živou, že se nedá jenom oddiskutovat. Není to pravda po všech celoživotních zkušenostech, že bychom mohli mít aspoň relativní jistotu bezpečí. O povolání i o stav milosti se musí neustále bojovat. Zde pomáhala úvaha o možnostech, které zůstávají otevřeny pro každého, kdo ve jménu Kristově otevírá milosrdenství Boží ve svátostech, ať se uvažovalo o jakémkoliv druhu kajícníků.
 Poznali jsme to zvláště v těžkých šachetních prostředích, kde jsme trvali vždy na tom, aby nikdo z našich bratří nesfáral bez řádné revize duše. Už z lásky k těm všem mladým duším, které nejenom o to stojí, ale které potřebují sílu i útěchu, není možné zklamat. Všechno to, co prožívá mladý člověk, se má rozrůstat v jeden velký optimistický chvalozpěv. Z tohoto a z mnoha jiných důvodů je nutno připravit každého mladého člověka na onen zápas, který bude celoživotní, o věrnost povolání, ale též o čistotu stálého úmyslu. Ve věcech života se zatemňuje občas pohled, někdy osobním utrpením, někdy zneuznáním, jindy pohrdáním anebo opomíjením představených. To všechno jsou zátěže, o kterých bylo možno v izolovaném prostředí velmi intenzivně přemýšlet a přitom nastávaly takové situace, že ve svém zápalu velkodušnosti jsme byli ochotni nabízet celý svůj život i se vším, co může přinést. Ve většině případů to však znamenalo jenom frajeřinu. Zde je potřebí vždy pochopit, že věrnost se měří těmi nejmenšími úkony i splněnými úkoly.
 Někdy se i při zkoumání stavu vlastního idealismu vracejí výstřelky, špatné návyky nebo nedůslednosti i z dětství. Zde pomáhalo intenzivní a okamžité vsunutí se do přítomnosti Boží. V tomto prostředí se snadno hodnotilo bohatství možnosti udílet svátosti. Zatímco zuřilo kolem nás zoufalství a smutek, my jsme mohli vystupovat neustále jako rozdavatelé Božích tajemství. A opravdu nám ani nevadilo, že často úsek života nespočíval v ničem jiném než v osobních urážkách Boha. Rouhání, porušování jeho přikázání, přestupování příkazů lásky. Jen jsme si museli být vědomi, že úděl každého solidního kněze spočívá v tom, že stírá tuto špínu a víc, může ji učinit jako by se nestala. Je to boj o úctu ke každému lidskému srdci.
 Dopracovat se ale té nádhery může jenom ten, kdo střeží tento poklad a bojuje o jeho udržení. Pomáhat odhalovat skrytý obraz Božího srdce ve svém, poznávat ho a utvářet. Někdy bylo útěchou, že jsme se viděli jako kováři s černou halenou, s mozolnatýma rukama, s dlaněmi nastavenými jako kalich, který přijímá slzy utrpení, s duší hořící, která znamenala současně boj i utrpení. Při častých rozhovorech s otci rodin přicházely i úvahy o rozumnosti anebo časovosti disciplinárního zákona, kterým je kněz vázán k životu bez rodiny. Nebylo vždy jednoduché zdůvodnit si onu svobodu a volnost pro práci na každém úseku lidského života, zápal pro nespočetné rodiny místo pouta k rodině jedné. Tam se snadno poznávalo, že opravdový křesťanský duch se může a musí rozprostírat ve všech našich rodinách.
 Dobře žitý život kněze znamená sílu pro všechny ty, kdo o svých silách pochybují. Posvátnost mateřství, otcovství i panictví obojího pohlaví může posílit jedině ten, kdo stojí nad těmito velkými starostmi. Vždycky nepomáhalo ono ujišťování sebe nebo jiných, že jsme se zasvětili Bohu. Nesmělo tam být ani zrnko pohrdání manželstvím, protože i to je svátost a ve všech projevech si musí zachovat svátostný charakter. Ale ve spojení s Kristem je odhodlaný čistý život bez rodiny něčím nesrovnatelně větším.
 Vždy nebylo dost blízko ke sv. Pavlovi, který posiluje sebevědomí kněze tím, že upozorňuje: "Ať každý nás považuje za služebníky Kristovy a rozdavatele posvátných tajemství Božích". Jestliže takto žijící kněz může podávat oběť, musí s ní spolu umět ubětovat i svoji vlastní vůli. Krása utrpení i radosti musí být novým paprskem mučeného Krista. Celá práce ať vnější nebo na duších má být posvěcováním. Je to ale těžké si uvědomit, že vlastně všude kážem a žádná doba ještě nepotřebovala tolik spolupůsobení i s laiky, jako tato, která Krista ve zjevné podobě nepřipouští.
 Právě v šachetních prostorách napadaly myšlenky o všech skutečných i možných chybách, o oné izolaci, do které se často vrháme, o všech těch nezdarech a pomluvách, ve kterých se musí kněz pohybovat. Tam je obtížné připamatovat si citát - "Přišel, aby zachránil, co bylo zahynulo" a uvědomme si, že Kristus, když jídával s hříšníky, právě hlasatelé zákona mu to vyčítali. Těžko nám někdo může vyčítat, že si bereme tyto ideály ze zisku pro chválu anebo pro kariéru. Počítejme i s tím, že každá velká myšlenka zná své padlé. Jak je ale těžko někdy nalézt i ten prostý gram dobrého příkladu nebo vlídného slova. Někdy je ideál zasut do posupného mlčení, které nám brání, abychom se otevřeně projevili jako hlasatelé trpícího Krista. Někdy přicházíme do světa nepřipraveni právě tím, že jsme ztratili to nejkrásnější jaro, kdy jsme tvořili svůj vztah k povolání z rodiny, která pracovala proti tomuto našemu úmyslu. Je třeba znovu nabýt velkého sebevědomí minulosti. Ale tu přesunout do přítomnosti skutečného Boha.
 Celá řada pojmů, o kterých hovoříme jako by zpatra, ať je to vlídnost, zbožnost, čistota, se nám únavou stává někdy jen prázdnou frází. To základní je vždy třeba (a bylo v každém úseku) - mít sebevědomí služebníka Božího. Jestliže osobnost nedokázala dýchat poctivou prací, mohou mít ti, kdo nás sledují vědomí, že není potřebí nic brát doopravdy? Záleželo pokaždé na tom, jestli jsme neztratili svůj pohled na věc Boží, nenechali zvětrat svůj ryzí vztah k okolí a neřešili onu palčivou otázku, co mi dnes scházelo. Teprve tímto radostným plněním vlastních úkolů můžeme spolupracovat s milostí Boží a očisťovat ty, kdo se dostali do bahna, pohrdli mravním zákonem. I tam jsme pochopili, že k tomuto Božskému úkolu je třeba přípravy. A šťastný byl z nás každý, kdo pochopil, že rozbité dlaně a ohnutá páteř od námahy mohou být tím skvělým prostředkem, který nás k tomu povede.
 Že nejsme magnetem, který přitahuje, může znamenat pro nás nejvyšší pobídku něco se sebou dělat. Proto jsme obdivovali každého z bratří, kdo vyzařoval kolem sebe vnitřní rovnováhu. Šťastný z nás byl vždy ten, kdo našel duchovního vůdce, který upozorňoval na krásu, kterou se dá přikrýt všechno zlé nebo spíše nebyl čas realizovat nedostatky, protože doba byla plná krásy upnuté na Boha. Cítili jsme, že kdykoliv jsme se dokázali snížit ke své vlastní bídě, Bůh nás objímal a pozvedal sám. Mám dokázat vytvářet kolem sebe krásu života, která je vlastní všem bez rozdílu a tam jsme si uvědomovali, že celá krása života může spočívat v jediné prosté pomoci jedinému hochovi. Tak snad vyrůstali křesťané v prvním století a s nimi jsme měli někdy společné jen katakomby, ve kterých jsme kutali nebo zvedali z kolejí vypadlé hunty. Ne pro sebe, zde se hospodařil statek již pro ty, s nimiž jsme se měli setkávat.
 Diametrálně se lišil vztah k povolání i ke všem, kdo nás obklopovali anebo potkávali v prostředí izolovaném, uzavřeném, ve společenství, které bylo nuceně sebrané dohromady a prostředí, které jsme dostali jako úděl po návratu domů. Najednou byla vytvořena další třída těch, kterým bylo potřebí se vyhnout. Měli jsme i rozdílné oblečení, naše montérky odpuzovaly, naše chůze byla těžší, náš čas nebyl rozdělen, musel být většinou věnován nenáviděnému režimu. Ale v této práci jsme nalézali útěchu, sílu i radost, protože jsme mohli svobodně rozdávat požehnání bez příkrého držení se norem obřadů. Patřil nám vlastně celý ten krásný svět, který jsme mohli zaplňovat vším tím, co Bůh obmyslil člověku dát.
 Ale byli bychom bláhoví, kdybychom se domnívali, že ti, kdo zůstávali stále ve službě nebo v úřadech, ve kterých pokračovali podle vyjetých norem, že by nás nepovažovali za víc, než jenom za zapomenutou výčitku anebo své vlastní nečisté svědomí. V civilu jsme zkoumali ony ideály z jiného pohledu. Měl jsem jedno velké štěstí, že v době, kdy jsem rozuměl žábám a trénoval jsem zvířectvo na rybníkách, jsem měl skvělého duchovního vůdce - Jezuitu, který se mohl individuelně věnovat delší dobu jenom mně. Byla to jako by znovu ožitá píseň z doby dětství, kdy Páter Suchánek dával pohyb směrem k Bohu do všeho co bylo jeho prostředím.
 Jak je potřebné pro revizi i těchto ideálů, někdy zasutých, vrátit se k těm bojovníkům, jako byl Ignác z Loyoly, abychom znovu nalezli rovnováhu. Je mi líto všech, kdo nedokázali v tyto těžké krizové doby sáhnout k hudebnímu nástroji, k hudbě nebo k sportovním výkonům. Museli mít život ochuzen o tak nesmírné bohatství, že s chudou brašnou putovali svým i kněžským životem. Nikdy jsme nenašli porozumění pro cokoliv, tedy ani ne pro ono utvrzování v malých kroužcích, které považovalo tolik aktivních kněží za pytlačení v jejich skvěle ovládaném revíru. Udržet se v době kriminálů bylo jednodušší, než nezklamat v době svobody. Pokud člověk dokázal jiným radit častou účast na svátostech a sám šel jako první v této řadě, mohl se nejenom udržet, ale mohl žít z neustálého nadšení. Bez něho je možno lepší odejít do klidu. To však není správná metoda.
 Ani naši duchovní vůdcové nepřipravovali dosti výrazně na možné kolize kněžského života. Je to velká řada teoretiků, kteří neprošli ničím, co by utvrdilo jejich vlastní přesvědčení, že je nutné, jak to Kristus zdůrazňuje, trpět a tak vstát z mrtvých. Většina z našich spolubratří, kteří zaprodali svoji praxi i povolání, doplatila na to, že si velmi troufali vést život bez duchovní kontroly. Jakmile přišlo pokušení, už se viděli ve zradě. Většina z těch, kdo tvořili moje okolí a zklamali, se stali opravdovými rouhači, nenávistníky církve, pohrdači vším, co dříve museli nutně považovat za největší krásu života.
 Zde stačí jenom jeden výrok spolubratra, se kterým jsme kutali uran. Shlédl se v kariéře a prohlásil: "Všechno dřívější i moje kněžská praxe je jeden omyl. Teprve Marx mi otevřel oči." Ale v tomto případě to byla nepěkná zkažená ženština, která ho připravila nejenom o povolání, ale i o klid jeho vlastního nitra. Kdo si dokáže vzít jako odstrašující příklad tento život, mohl se též zadržet třeba i na pokraji vlastního zklamání. A tak trvá neustále ono velké zápolení o povolání i o věrnost k němu a není to vůbec pravda, když sledujeme celý tento běh, že by mohl nastat takový tichý okamžik života, ve kterém bychom mohli říci - jsem bezpečen. Naše pády jsou úměrné nadutosti anebo pýše, kterou nevyrovnáváme, protože se domníváme, že máme na ni právo. Je to skutečná milost, výhoda anebo bohatství udržet si stále ono prvotní nadšení.
 Znamená to ještě velký pochod k tomu, abychom všechno dokázali mít rádi. Ale tam teprve začínáme žít svůj ideál - ne vysněný, ale utrpením vytříbený. Tam je každý z nás obětníkem i obětí. Co je velmi podivuhodné - možnost spolupráce s bratřími stejného povolání je mnohem složitější, než tomu bylo v nejhorších podmínkách v lapácích. Tam byl jen člověk, bez všeho, co platil venku nebo co provedl, jen člověk a to ne vždy k obrazu Božímu a přece bylo možno se s ním dobře domluvit, pochopit jeho jako on pochopil nás.
 Kdo by stavěl na těchto možnostech doma, v působení duchovním, je stále na pokraji zklamání, protože zde nám vadí všechno, co není doděláno duchovním životem. Jakoby to byly spojité nádoby. Kolik zla je v duši, tolik ji čekáme od jiných. Kolik jsme nedovedli překonat v sobě, tolik chceme mít pro svoji útěchu u těch, kdo přicházejí. Z toho onen neklid, ona nedůvěra, z toho smutek, že nemáme o koho se opřít. Je podivné, když kněz, který má být vklíněn v Krista, čeká na útěchu od člověka a mezi námi je to docela běžné vrátit se k prvotní lásce nebo radosti, kterou jsem mohl mít na začátku. Jde zde o to, zda vůbec tuto radost a lásku někdo z nás dovedl žít na začátku své duchovní činnosti nebo života. Denně nedůslednosti, denně se rvát o podstatu duchovní úrovně v sobě i u jiných.
 Není možné přestat, není možné ustat nebo si myslet, že mám někdy možnost považovat jakýkoliv problém za vyřešený. O povolání se musí bojovat denně, protože je mnoho věcí, které najednou zpochybňujeme, o kterých debatíme místo abychom je brali jako ty, které musím s láskou přijímat a žít, ne se starat, jak je obejít. Je velmi málo příležitostí, které by svědčily o tom, že si rozumíme. Nešťastný každý, kdo dává svoji důvěru v kohokoliv z lidí tedy i v ty, kdo nás vedou. Jenom bolest, zklamání, nedůvěra, která se nedá léčit, nám musí zůstat cizí.
 Jedna z velkých nesnází v našem životě je očekávání uznání. Každý je politováníhodný, kdo spoléhá na lidskou odplatu a to i od našich nejvyšších. Jak málo jsme Boží, jak jsme nedorostli ani na první stupeň v práci na sobě! Je to smutný obraz vidět, jak stárneme bez toho, že bychom mohli zachytit jistotu růstu. Stále totéž začínání, stále na počátku, jako bychom ještě ani nezačali o sobě uvažovat. Je to nedobré, když musíme říci, že polevila naše víra do té míry, že nic z toho, co bylo krásné na počátku není již pravda. Je to únava, je to nechutenství, zklamání, je to neláska, která nám nedovolí žít naplno.
 Zůstává jenom to jediné - radost ze setkání dítěte, které jsme mohli ovlinit tak, že zůstalo dobré i v dospělosti, radost z toho, že rodina, kterou jsme dávali požehnáním dohromady, je dobrá ve všech ohledech, snad jeden kněz, který se dostal k oltáří s naší pomocí. Jinak se klame každý, kdo by čekal v jiných chvílích, než v tichosti před svatostánkem odpověď na to, co klade před Pána jako svůj vlastní problém.
 Stejně jako v každém povolání i v našem se naskýtá stále živá otázka, zda to není jen život jakoby místo plného rozvinutí paží po tom, co nikdy neklame! Ideál žít je složitější než jenom o něm snít. Náš život musí být skutečný. Hra je velmi málo. Jenom odevzdanost je strach před možným rizikem. To není kněžské. Žít alespoň krok před těmi, kdo se ptají po směru.
 Vidíme, že i na tyto úvahy musí být čas a musí být ochota přijmout jakékoliv řešení od Nejvyššího.
 Hledejte nejprve království Boží... Slož všechnu svou starost na Pána. Znamenali jsme-li více v dobách zlých, bylo to tím, že jsme mohli dávat z toho, co jsme přijali navíc od Nejvyššího. Kdo nemá, co by dával, ten je teprve chudý. Kdo žije z nadšení, má vždy co podávat jiným. Podle nás je mnoho těch, kdo čekají na pomoc, pro tyto plné chvíle nesmíš myslet na sebe.

 Z á v ě r
 Mám-li uzavřít řádky, které byly psány utrpením i bojem o poslední principy křesťanského života, pak nenalézám jiný motiv, který by mi mohl usnadnit tyto úvahy. Je nutné se odevzdat se vším, co je náplní vlastního života, co přes všechny obtíže, nepřejícnost i nebezpečí zůstalo jako podstata pro jeho zbytek. Konstatuji, že rok od roku ubývá přátel. Je stále méně těch, kdo chtějí porozumět, kdo by mohli být bližšími. Přibylo chrtů na všech stranách a stránkách psaných vlastnoručně. Jsem na okraji cesty, po které kráčejí ti, kdo tolikráte se živili jenom z toho, co nalapali u našeho stolu. Je to trpká zkušenost, jestliže to platí i o našich spolubratřích, kteří jsou na výsluní a bojí se, aby je někdo z mocných neviděl, že si chceme rozumět. Není nakonec nutné mít mnoho přátel. Většina se jich jenom veze, nemají na vedení zkušenosti a se vším, co je jiné, se nemohou dostat ani do kontaktu. Pozoruji to u vrstevníků, poznávám to i na žácích a je nám těžko, když ona negace patří zrovna nám.
 Bylo by přátel, kdyby bylo mnoho prostředků, kterými bychom mohli plýtvat. Proto považuji z nadhledu za ztracený čas i ten, který nás vedl někdy k přílišné přepéči o jiné a tu tvrdím, že je to stejné, jedná-li se o blízké příbuzné nebo v naši situaci i o farnosti, ve kterých jsme se domnívali, že něco můžeme v lásce zanechat a nechali jsme tam jenom zdraví. Mýlí se každý kdo se domnívá, že sklidí obdiv a dík za víc než za námahu, kdy mohl nosit za všechny lenochy pytle cementu nebo vozit beton, klády nebo stát na lešení. Nic z toho nezůstává ani pro dík na tomto světě a vděk pro věčnost již je sepsut tím, že nás to bolí.
 Blahoslavený, kdo nikdy nezapomněl na to, že láska dobře spořádaná začíná vždy od sebe. Pokud se pohybujeme v prostoru fyzické námahy pro jiné, pochopíme, že lidé se dovedli vždy dřít více pro sebe. Jenže v našich farnostech většinou schází onen cit, že je to nás všech a to i s tou námahou. Pokud měřím velkodušnost v těch místech, kde jsem byl, působil a se dřel, tak musím říci, že vždy někdo odjinud musel dotahovat, musel zaplatit. Snad jenom ty malé vesničky u Olomouce si dovedly někdy pomoci samy a nescházel jim kněz u námahy akcí vnějších.
 Jsou stále situace, kdy by bylo nejlépe přestat a definitivně všechno ukončit, co naplňuje starostmi, steskem a nevděkem, co zbavuje síly být optimistou a využít již možností klidu. Jenže to je ten nezdravý cit, že je nás ještě třeba, že to nikdo tak nezastane nebo hůř, máme tam rádi lidí, kteří se zdají upřímní, dobří a starostliví. Kdo pomáhají, tak jako vlastnímu by nemohli lépe, to mnohdy rozhoduje, že propaseme vhodný okamžik svého odchodu. Je to bláhové se dívat na to, že je nás málo. Bylo méně a přece jenom měl každý svobodu se rozhodnout. Tvrdím, že není vždy správným ideálem chtít padnout na schodech oltářních. Protože i tam jsou věřící, kteří se nad tím pohorší, protože řeknou, že již měl dávno udělat místo mladším. Jsou?
 To však nemusí již být naše starost. Byly situace, kdy bylo všechno, že v pekle nebude hůře, vzdáleno od všeho, prosto i prvotní síly se bránit. Byly okolnosti, kdy jsme se domnívali, že není možné, že nikdo nevidí, že jsme na okraji svatosti a jindy zase všechno naplněné lhostejností do té míry, že se to rovnalo oné studni v myšlení, kdy většinou odcházejí naši mladí dobrovolně z života. Nemůžeme si zvyknout, že jsou kolem nás lidé, kteří nic nevědí o tom, kolik to všechno stálo námahy, neumíme pochopit, že ani naši představení nic nevidí víc než jenom to, co se jim donese a nemají ani tolik v sobě citu, aby si všímali svých podřízených v jiných situacích, než jenom podle zdí, které dovedli vyhnat na tolikráte nesmyslných stavbách kostelů a far podle odkudsi přejatých plánů.
 Člověk si připadá více ztracen než skutečný. Více nešťasten, než naplněn vděčností za pouhé nejjednodušší dary. Kdybychom dovedli být ještě jednou dětmi, které nic nevědí o zlém, ani o vlastním ani o tom, co kolem nás sejí jiní.
 Ona ponurost myšlení je výslednicí zkušeností, které jsou tou jedinou náplní v hodinu kdy se domníváme, že je čas dělat závěr. Jak to říká Pán: "Najdu, až přijdu, někoho, kdo zůstal věrný?"
 Pokud jsme ve víru dne a ve všem, co nás pohání ve vnější činnosti, potud na tyto úvahy není ani čas ani pomyšlení. Jedeme a to jsme považovali za jedině správné, pohybovali jsme se po všech možných rovinách a byli jsme šťastni tím, že jsme viděli pokrok i ve vnějších záležitostech. Jakmile jsme ochabli, unavili se, jen jsme nemohli držet krok s těmi, kdo jsou na tom lépe i mladší pozdějším narozením, pak jsme zůstali pozadu a není, kdo by počkal.
 Zde přichází i ta tíha, o které nemluví mnoho ani představení duchovní výchovy v semináři. Cítíme, že nemáme, kdo by nás pozvedl. Není člověka, tak jak to zdůraznil biskup Vrána: "Není nikoho, komu bych mohl věřit, komu bych se mohl svěřit. Zůstal jsem sám."
 Tuto osamocenost musí cítit každý, kdo si vybral Krista jenom jako ozdobu pro dny krásné a úspěšné, kdo jej nemá jako pevný hrad, k němuž se může utíkat. To musí nutně přijít na všechny lidi, protože i Kristus sám prožil až do krajnosti tuto sirobu osamocenosti v zahradě Getsemanské. Jenže on jenom jednou a my tolikráte v životě. Tolikráte se musíme nutně vidět i blízko lotrovi, který jednou má výsměch. Podruhé jsme blíže kajícníkovi, jednou jsme Barabáši, podruhé chceme hrát Jana.
 Hodiny tíhy, samoty a opuštěnosti přicházejí tak často, jak často se nedovedem hned vypořádat s pokušením, napodobit Krista v tom, kde i On se považoval opuštěn od nebeského Otce. Stačí k tomu jenom rozplynutí nadějí na naši slávu, na povýšení, na možnost získat bohatství, zkrátka deficit toho, co jsme si vmontovali do stavby svého štěstí. Neštěstí, že v těchto chvílích je matné všechno i to, co bylo příslibem skutečného spojení s Bohem, kde jsme se viděli Jemu blízko, kde jsme žili neskutečnost svého vnějšího života a prodlužovali jsme si chvíle jako na Hoře Proměnění. Znám obojí. I ono proměnění i onu propast, kde se člověk ztratil v beznaději. A to jsme si mysleli, že již patříme Kristu. Tak jak jsem to prožil v přítomnosti řádové sestry, která ztratila rovnováhu pro to, že nedostala vhodný dopis podle svých představ. Co potřebujeme nyní nejvíce je vědomí, že máme vyrovnánu minulost a že můžeme ještě střádat pro dny budoucí ono bohatství, které musí stačit k šťastnému překročení prahu času.
 Čím více se to blíží, tím méně s tím počítáme. Čím více bychom měli žít naplno pro věčnot samu, tím více chceme ještě využít všeho, co nabízí svět a nutí nás to, abychom zapomínali i na lásku a vyrovnání. Nyní žít plně znamená jistě se nedřít jenom pro vnější efekt. Musíme mít čas na sebe a své povinnosti. Musíme to zvládnout v tom, že budeme konečně více Boží. Nechme trpkost, opusťme schody, po kterých jsme se dostávali dolů a buďme na oné rovině, na které je s námi Pán.
 To nejsou slova teorie. Je to jenom výkřik do prostoru, který se stává stále méně únosný pro to, co je Boží. Není to pravda, že svět hledá více náboženství než tomu bylo dříve. Svět se bojí náboženství, protože mu vyčítá jeho zradu na všech ideálech. My však nemůžeme vystupovat jako spasitelé. My máme dost co dělat se sebou a na svém. Nevšímejme si toho, co zajímá svět kolem nás. Zvykněme si na osamocenost ve všem, co je naším údělem. Považuji za nejkrásnější úsek svého života dobu, kdy se dalo dávat i přijímat všechno, věnčeno ještě kameny, kdy uran byl náplní ztvrdlých dlaní a úsměv spolubratří díkem. Jak nádherně se vyjímá doba, kdy jsem byl ve mlýně, na rybnících, kdy jsem mohl plést koše a hovořit se všemi o všem a vždy v lásce a s láskou, protože jsme cítili stejný úděl i lidský i Boží. Je to přece jen tvrdé říkat, že lidsky šťasten jsem byl jenom tehdy, kdy jsem neměl víc než jednoho přítele. Nemá to nic společného se zápalem služebním.
 Jenže ke všemu patří i lidský rozum a ten byl někdy zasut všemi možnými ohledy nebo city, kterými člověk plýtval zbytečně tam, kde si jenom myslel, že je to nejpotřebnější a ztratil pravou míru hodnot podle metru věčnosti. Pokud se dalo poznat, že všechno je hodnotné jenom podle míry věčna, nemýlili jsme se ani v realizaci.
 Blahoslavím každou chvíli svého mládí, kdy nás buď rodiče nebo někdo z přátel učili, jak se osvobodit od všeho, co je zbytečnou zátěží na cestě k dokonalosti. Jak je velké ono rozhodnutí, kdy jsme se dokázali zavázat Před Matkou Boží, že budeme zachovávat zdrženlivost a to naprostou od alkoholu, že kouření vůbec ani nikdo z nás nebude vzpomínat, že budeme věrně plnit svá předsevzetí ve všem, co utvrzuje i naši fyzičku. Jaká to byla svoboda, když jsme to dovedli dávat s nadšením a láskou, kdy jsme nechtěli nic než onu jemnou připomínku večer, že to byl krásný den. To jenom bylo? Nebo je to ještě možné? Je to možné, že rány vyklovaly ty oči, kterými jsme mohli vidět všechno radostně s uspokojením: "Že jsem splnil Tvou vůli, Pane!"
 Ani nevím, dovedu-li vyjádřit svou vděčnost za všechno, co život přinesl. Za zkušenosti jistě, za rány, které očisťovaly rovněž. Ale za všechny tvrdosti od přátel - to nedovedu, i když právě to mělo očistit. Snad to ještě čeká na určitou dobu, abychom pochopili, že lidsky se nedá nic brát absolutně ani to, o čem jsme byli přesvědčeni, že jsme podávali v idealismu zbožnosti.
 Je čas po sedmdesátce se ohlednout zpět více než se drát dopředu a ještě čekat třeba jenom ohleduplnost i od těch, kdo zůstali dlužni.
 Je více toho co potěšilo nebo bylo všechno ponuře pohrouženo do kalu nevděku a zloby? Je více těch lidí, kteří to myslí s námi dobře nebo je těch, kdo číhají na naše chyby mnohem více? Je dobrého našeho úmyslu více než toho, kde jsme chtěli jenom před jinými něco platit a hráli jsme komedii podle toho, kdo po nás chtěl tuto hru? Není na nic řádná odpověd. Není kdo by mohl říci otevřeně: "Jsem rád, že jsem tě potkal". Kristus i od svých zrazen a jeho učedníci chtějí mít nebe na zemi.
 Když hodnotíme, nesmíme být unaveni, jinak je obraz nepravý, zkreslený, není to nic než torzo z toho, co jsme přijali i z toho, co jsme obětovali. Je to velké přece jenom žít a větší, žít pro jiné.
 Naše omyly pocházely většínou z toho, že jsme se domnívali, že všichni jsou námi nadšeni, že nás budou vyhledávat ve všem a za všech okolností nám budou pochlebovat. Nic se z toho neosvědčilo, nic z toho není pravda. Jsme tu na pokraji cesty a musíme si to nechat líbit, že všechny kroky se šinou těsně kolem nás. Jenom tehdy, když zesmutníme, když se domníváme, že jsme opravdu sami a nevíme, že náš jediný dobrodinec - Pán nás stále čeká a chce s námi jít kus cesty společně. Ale dočká se, když my máme tolik starostí a myslíme si, že není nikoho, kdo by to zastal tak krásně a jemně jako my?
 Není to jistě správné hodnotit věci i záležitosti s pohledem na to, jak je to nyní chápáno. I svědomí je správné podle té doby, která je směrodatná jako přítomnost. Není možné mít zkušenosti starce a věk mladíka. Pro nás pro všechny je to již pozdě chtít se zařadit mezi mladíky, protože nás již neuznávají jako hodné hlásit se ještě k čemukoliv co hýbe nyní světem. Není zřídkavá věta: "Dědku uč se lehat do rakve a nám nechej svět.My si jej vytvoříme podle svých představ.."
 Říkám k tomu, jenom aby..
 Pokud hodnotíme to, co je za námi, zůstává dosti, co nikdo jiný nepochopí nebo jedná-li se o věci těžko únosné, hodnotí to naše jako opravdovou psinu nebo prkotinu. Jsme my nakonec ti jediní, kdo se domnívají, že jsme prožili něco důležitého?
 Hodně, zvláště v této době je na nás, abychom hovořili o všem a do všeho, se všemi. Co je potřebí chceme řešit podle svého, jenže nikdo nám to nepřipomene, že se velmi rádi posloucháme. Pro nás musí být směrodatné jednat podle zásad, jak nejlépe dovedeme a žít tak, jak vím, že je to nejlepší podle všech rad. I všechno, co bylo napsáno je právě pro tu dobu a pro toho člověka, kterého jsme oslovovali. Dnes je skutečně všechno jiné a všechno ve větším pohybu. Jen se tážeme, zda-li ten směr je správný.