Přirozená výchova k vůdcovství

(s použitím nadpřirozených faktorů)

ThDr. Antonín H U V A R

O b s a h :

Poznámka úvodem.	4
Ú v o d	5
Cíl pedagogiky	5
Látka zkoumání	7
Osnova práce	8
Odůvodnění naší práce	11
Přelom věků	16
Vůdce (citáty z písma)	18
Kdo je vůdce?	26
Potřebujeme vůdce?	27
Jaké kvality musí mít vůdce?	29
Jádro autority	30
Umění se rozhodovat a začít	31
Duch kázně	32
Odvaha k dílu	33
Klid (citáty z Bible)	33
Klid a sebevědomí	34
Smysl pro skutečno	35
Znalost lidí	36
D o b r o (citáty z Bible)	36
Bodrý duch	39
Dobrota srdce	40
Požadavek spravedlnosti	41
Příklad	41
M í r n o s t (citáty z Bible)	42
Skromnost	43
Umění dávat rozkazy	44
T r e s t a t (citáty z Bible)	45
Nutnost kontroly	47
Umění uložit správně trest	47
Jak bojovat proti protivníkům	48
Odvaha a odměna	48
Umění vybrat si spolupracovníky	48
P ř í k l a d (citáty z Bible)	49
Jak ztvárňovat a vychovávat	51
Smysl pro zodpovědnost	52
S k r o m n o s t (citáty z Bible)	52
Opravdová radost z práce	52
Umění organizační	52
P r a m e n y	54
Novější autoři	59
P r o s t ř e d í	60
R o d i n a	63
Neúplná rodina	69
Farní rodina	70
Práce v malých kroužcích	75
D r u ž i n a	77
Ovlivňování dítěte v předškolním věku	78
Výchova v předškolním věku	79
Hlavní ctnosti, ke kterým může vést výchova v rodině.	80
Úcta k Bohu	80
Úcta k pravdě	81
Poslušnost (citáty z Bible)	81
Stud	82
Působení náboženských motivů ve školním věku	84
Motivy, kterými může povzbuzovat kněz	84
Osobnost vychovatele mládeže	85
Nadpřirozená láska k dětem	85
Radost nad pokrokem žáka	85
Vychovatelská cena lásky	86
Úspěšný nebo neúspěšný?	86
Dítě žije přítomností	87
Šipky	87
Samostatné dítě	93
Věrnost slovu	95
V ě r n o s t (citáty z Bible)	95
Š k o l a	102
U l i c e	104
R a d o s t (citáty z Bible)	105
Modlitba	125
Jak se oddat modlitbě?	126
Modlitba života	127
Bůh v bratřích	128
P ř í r o d a	131
P o ř a d í    z á j m ů	135
K n ě z - v y c h o v a t e l	139
Prostředky k individuálnímu  výchovnému procesu	142
Osobní rozmluva	142
Výchova vůle	143
Osobní iniciativa dítěte	144
Výchova k duchovnímu životu	145
Cíl duchovního vedení mládeže	145
Přirozené základy výchovy  k duchovnímu životu	146
Základní přirozené vlastnosti	146
Výchova pro život	147
Vedení duší v pubertě	147
Nemoci období dospívání	151
Negativní projevy dospívání	151
Otázka deprivace	153
Zvykový hříšník	154
O t á z k a   s e x u	157
Společenství	160
P ř í t e l (citáty z Bible)	163
Z p o v ě ď	180
Zpytování svědomí	181
Svaté přijímání	183
Gravissimum educationis	185
Deklarace o křesťanské  výchově	185
Všeobecné právo na výchovu	185
Křesťanská výchova	186
Komu přísluší výchova	186
Prostředky křesťanské výchovy	187
Důležitost školy	187
Práva povinnosti rodičů	188
Mravní a náboženská výchova ve  školách	188
Katolické školy	189
Různé druhy katolických škol	189
Katolické fakulty a univerzity	190
Teologické fakulty	190
Nutnost spolupráce ve školství	191
Závěr	191
Z á v ě r	191
Na okraj knihy ThDr. P. Antonína Huvara	192

Poznámka úvodem.
V této práci vycházím ze stavu, jak jej pozorujeme v poslední době. (Všeobecný pohled na přítomné faktory je uveřejněn autorem traktátu: "Faktory růstu a deprivace mládeže v posledních padesáti letech." Léto 1993.
Řešení problémů je buď dáno řadou vyzkoušených receptů, zdůvodněno velkou praxí výzkumem mnoha případů, jednak je dán závěry, které nenechávají pochyb v dedukci ad absurdum.
Záměrně uvádím velkou řadu citátů z Písma, které dávám bezprostředně ke kapitolám, jako možnost prohlubování znalostí v této pro nás nutné sféře. Dávám je podle hesel, jejichž obsah považuji za důležitý i zjednodušující ve výchovné činnosti. Celý uvedený proces je nadnášen kladným vztahem k přírodě, kde se dá nejlépe dokazovat krása života v přítomnosti Boží.
Předpokladem kladného pohybu výchovných snah je nadprůměr vychovatele ať se jedná o laika nebo kněze, ať je prostředím působení rodina, škola nebo ulice. Celý systém je postaven na zdokonalování obojí zdatnosti.
Ilustrace jsou vzaty z posledních měsíců léta 93. Dokumentuji nutnou oddělenou výchovu dívek a hochů a to o to důtklivěji, protože zvláště v táborech nebo na kursech, kde je nutná blízkost, je větší možná labilnost v projevech.
Celkovým ovzduším musí být optimismus, ke kterému se probojovává každý zvláště mladý člověk přesným plněním správně rozděleného dne. Radost z nejmenších záležitostí i věcí, které těší kohokoliv z bratří. Vede jemně láskou, ale bez kompromisů, k osobnímu sebevědomí: člověka křesťana, vůdce.
Dr. Antonín Huvar

 

 Ú v o d
 Pro přehlednost uvádím alespoň několik autorů, kteří  znamenají základ každé pedagogické praxe.
 Poukazuji na ně jako na materiálovou základnu pro  každého, kdo pracuje s mládeží. Sám jsem využíval ve své  praxi desítky autorů, kteří znamenali nejenom pobídku,  ale hledal jsem i potvrzení těch tézí, které považuji  i pro přítomnou dobu za zcela aktuální.
 Proto uvádím v celém znění i dekret "Gravissimum  educationis..." pro srovnání, že se práce neodchyluje od  oficielní nauky Církve.
 Jednotlivé kapitoly jsou mojí osnovou, která vcelku  i v jednotlivostech může sloužit jako stručný návod pro  zmíněnou praxi.
 Jednotlivé hlavy řadím podle významu důležitosti, jak ji  vidím ze svého pohledu. Za stěžejní pramen považuji ovšem  vždycky Písmo sv. Proto v kapitole Vůdce a radost nabízím  citáty z Nového i Starého zákona. Celkové zaměření práce  směřuje k výchově sebevědomého vůdce, se zvláštním  zaměřením na působení osobnosti vychovatele, kněze a úzce  souvisí i s druhým oborem, tedy s katechetikou. Obě  složky výchovy, katechetiku i pedagogické zásady považuji  za stejně důležité.
 Tvrdím, že nelze přehlížet fyzickou houževnatost,  považuji ji za základ růstu ušlechtilosti duše. Proto se  stavím podle svých zkušeností ostře proti doslovnému  zneužívání tzv. volného času, vloh i vkusu nadměrným  sledováním televize, diskoték, filmů a v současné době  i proti hráčské vášni. Jde o automaty na peníze. Jestliže  každý vychovatel nestojí pevně nad všemi zlozvyky, které  buď kárá, usměrňuje, nebo odstraňuje, těžko najde něco,  čím by přesvědčil a vedl.
 Trvám na tom, že vychovatel - kněz ještě i dnes může,  i když jen s omezeným počtem mládeže, pracovat důsledněji  tím, že uplatňuje požadavky, které se jen povrchním  pozorovatelům zdají přemrštěné. Ti, kdo přijali naši  přísnou řeholi, nejenže sami vytrvali, ale i další  generace, i jejich okolí žije jejich vlastní solidností  (např. ihned, s radostí, všechno se říká jenom jednou,  nedám si sloužit, nepiji a nenabízím, nikdy nezapomenu  udělat někomu z blízkých radost, nevynechám požadavek  dobrého skutku).
 Ze své osobní zkušenosti tvrdím opakovaně, že tam, kde  jsme měli odvahu setkávat se s mládeží a usměrňovat ji  požadavky podle prorozjímaných pravd i pro praktický  život moderně, odvážně, můžeme si být jisti, že jsme ji  mohli ovlivnit i slovy "Pojď a následuj mě!". Tato  výzkumnická práce vychází ze zkušeností více než čtyř  desetiletí.
 Nezabývám se typologií, ani se neuzavírám do  psychologických schémat. Vycházím z nekončící praxe,  proto nekonfrontuji pedagogy posledních let, kteří se  nedokážou ještě z velké části vymanit z marxistického  vzorce pedagogického myšlení.
 Tato práce nemá v úmyslu upozorňovat na deprivační úkazy  posledních desetiletí. Vyžadovalo by to hodnocení  samostatnou rozsáhlou prací. Tato práce je míněna jako  souhrn poznatků i jako pomocník pro ty, kdo chtějí  a mohou navázat na stejný lidský potenciál.
 Cíl pedagogiky
 Vlastním měřítkem každé výchovné metody je účinek, jakým  dokážeme působit po etické stránce na jakýkoliv jiný  organismus. V tomto případě rozumíme organismem  společenství lidí, kteří mohou být jako jednotlivci  i celek ovlivňováni našimi zásadami. Stavíme na jedné  jistotě, že časem je měnitelný každý jednotlivec. Proto  je důležité i pro nás studovat příčiny a podmínky změn  (výchovy). Naše úsilí je ve většině případů rozumové,  tzn. že především sobě musíme dokázat, že jsme  přesvědčeni o pravdivosti nauky, kterou předkládáme  jiným. Žádná pravda není evidentní sama o sobě, může být  přijatelná podle síly vůle, ale počítejme, máme-li ji  předávat dál, je k tomu nutné sebevědomí. Ten, kdo  operuje jakoukoliv pravdou, jí musí být zaujat a zapálen.  Není snad člověka, který by netoužil po tom, být dobrý,  nebo cítit radost, ale ve většině případů nedostatečnou  výchovou nedovede odlišit líbivé od užitečného.
 Zvláště mladý člověk, který je víc ovládán smyslově,  nechceme-li tvrdit, že výlučně, potřebuje toto kritérium  přijmout za své. Proto i u mládeže je třeba pracovat  osobitě, aby přijala naše důkazy jako rozumné. Zvláště  v době dospívání, o přemožení pudů, je potřebí připravit  každého jednotlivce na to, že to není možné bez zápolení.  Jednoznačně nikdo z mladých nedokáže samozřejmě  překonávat svoji přirozenost.
 Je to ale možné, pokud hlavním faktorem hry zůstává  přítomnost Boží. Proto mají být pravdy Boží evidentní  nejen pro nás samé, když je uvádí, ale i pro mladého  člověka, který je má přijmout.
a/ Mnozí vychovatelé tvrdí, že Bůh je jen vzdáleným  důvodem, že pro přítomnost jsou neúčinné jeho zákony,
 b/ Tím, že bereme Boha jako zákonodárce, snižujeme  jej na despotu. Jiní se domnívají, že teorie náboženství  nedovolí vybudovat radostnější etiku. Náš názor však  zdůrazňuje, že křesťanská výchovná praxe je silná, aby  s celou účinností uspokojila všechny požadavky, které  společenství na jednotlivce klade.
 Nesprávné výchovné metody jako přehnaný  racionalismus, který žene do laické morálky, velmi snadno  odkazuje křesťana do teoretického pole i v nauce  o hříchu. Racionalismus nechce nic slyšet o hnutí vůle  nebo citu, předpokládá, že přesná znalost mravních  předpisů je naprosto nutná, ale tvrdí, že naše jednání je  možné zcela zacílit podle poznaných zákonů. My však  tvrdíme, že sama znalost zákonů nečiní člověka ctnostným.  Církevní učení tvrdí, že je potřebí současně cvičit  rozum, vůli i city.
 Voluntarismus přeceňuje nepřirozeným způsobem sílu  vůle, staví vůli nad rozum a nad nekontrolovatelnými  zážitky nejasného poznání Boha a náboženství, proto  tvrdí, že náboženství nemá působivé síly. Tvrdí, že nikdo  z nás nemůže dokázat, že subjektivní zážitky jsou  pravdivé. Voluntarismus zdůrazňuje neomezenou sílu vůle  každého jednotlivého individua.
 Sensismus se spokojuje prostě s vnějšími úkony  a kořeny mravních zákonů vidí vyrůstat z pouhého rozumu.  Zvláště u dětí nemůžeme nic jiného používat víc, jako  zmobilizovat všechny prostředky k vykořenění  vnějškovosti. Je potřebí přesně rozlišit lehkověrnost  a nevěru. Víra je natolik vážnou záležitostí, že není  možné vyrůst v Boží celek, jestliže bychom všechno Boží  v sobě odmítali.
 Naše moderní metody se musí přizpůsobovat všem  přítomným požadavkům. Proto všechno, co je dobré, ve  kterémkoli výchovném systému, bereme s úctou  a zdokonalujeme je. Tvrdíme, že každá myšlenková anarchie  musí mít vzápětí anarchii mravů, a proto zdůrazňujeme od  nejútlejšího věku nutnost asketické výchovy, ovšem úměrně  věku našeho svěřence.
 Naším cílem zůstává přivést mladého člověka  k dokonalosti křesťanského života. Pokud se jenom můžeme  odvážit, je potřebí pozvolna, nenásilně stupňovat  požadavky, které mohou vést k dokonalejšímu duchovnímu  životu. Křesťanství usiluje o zdokonalení duše a ta musí  v člověku ovládnout všechny vnější i vnitřní síly, aby  odstranil ze svého nitra všechny konfliktní situace. Musí  však mít pevný směr i cíl. Jestliže hledáme dokonalost,  nemůžeme se vyhnout absolutní Pravdě i Kráse i Lásce.  Všechno, co je krásné a dobré ve světě, je právě tím  účastenstvím na onom Věčně dobrém. Proto je potřebí  počítat s tím, že i vnější dokonalost je úměrná hledání  dokonalosti absolutní. Jde tedy o systém, který má  zajistit nadvládu duše nad tělem. To je celý náš program.
 V jednotlivcích i ve společenstvích však neopomíjíme  ani v nejmenším význam zdokonalování i vnějších  schopností, protože tělo není naším nepřítelem, aby se  jeho přání musela zašlapávat, nýbrž funguje v náležitém  harmonickém soužití s duší. Je tedy potřebí zdokonalovat  obojí. Proto Církev odmítá jakoukoliv nauku, která by  z člověka dělala nižší druh tvora anebo zase chtěla z něj  vytvořit úplný sublimát. "Buďte dokonalí, jako můj Otec  v nebi je dokonalý". Buďme si vědomi toho, že je o mnoho  jednodušší ideály vykreslovat, než je žít. Proto  i studium naší pedagogiky vyžaduje solidní přístup  k vědění a zapálené srdce pro mladého člověka.
 Zdůrazňujeme znovu naši tézi, že duši je možné  ztvárňovat. Nesmí nám stačit pochopit staticky vliv  náboženských pravd, je potřebí je přijmout jako jistoty.  Ve veškeré variabilitě vlivů na jednotlivce je nutný  jednotící cíl a tím zůstává cíl poslední: Bůh, kterého  přijímám a rozumově si mohu zdůvodnit naprostou logičnost  jeho existence. Zvláště v dospívání je potřebí tuto  pravdu mít velmi živou. Velká většina naší mládeže,  nejenom těch dotázaných, ale i těch, kdo se hlásí se svým  názorem ke křesťanství, s Bohem nepočítá nebo jej odmítá  a je to jen několik procent, které jsou rády, že ho  poznaly. Proto nechtějí přijmout ani naše poučky, tvrdí,  že jsou jim protivné jako tzv. vychovatelská dogmata.  Zvláště mladý člověk musí považovat Boží zákon a jeho  vůli za "nejvýhodnější" cíl svého života. Až zvláště  dospívající pochopí, že Boží zákon a Bůh jsou pro nás  pramenem energie a ustavičným hýbatelem všeho, co je  ušlechtilé, pak teprve je možné přijmout pravdu jako  svou. Je obtížné dávat z našeho pedagogického hlediska  teprve důkazy existence Boží a bezprostředně na ně  navazovat. Předpokládáme, že naši chovanci se již setkali  s určitým nábojem anebo symbolem víry.
 Křesťanská pedagogika tedy usiluje o harmonického  člověka, zdatného duševně i tělesně. V útlém věku tuto  výchovu musí nutně nenahraditelně splnit rodina, po ní  pak každý duchovní vychovatel. Proto tvrdíme, že bude  možný přerod, jestliže se podaří vychovávat mladé rodiny  o jednu generaci dřív. Považujeme za nebezpečný blud  začít vychovávat děti teprve po době dospívání.  Nesouhlasíme však s názory, že jakákoliv výchova je  všemohoucí, ale též ne s pesimisty, kteří považují 90 %  dětí za nevychovatelné. Podle všech ukazatelů ani  vzdělání, inteligence či postavení rodičů nejsou garantem  ve vztahu k jejich vlastním dětem. Jsou-li však rodiče  bohabojní, snadněji pochopí dítě jako dar i jako své  poslání. Role ani otce ani matky se nedá nikým naplno  suplovat. Dítě se celou řadu ctností nenaučí, ty musí  odzírat.
 Látka zkoumání

 Předmětem mých studií i v této práci zůstává vliv  prostředí bezděčného i záměrně upraveného a beru za  předmět zkoumání ty výchovné faktory, které se dotýkají  mladého člověka v každé situaci jeho života - především  v rodině, ve škole, na ulici, v družině, oddílu, farnosti atd., jak jsou tyto útvary právě tvořeny.
Za nejdůležitější faktor považuji ovlivnění náboženstvím jednak již doma v rodině, jednak později jako pokračování ve společenství jiném (dalším), ve kterém dítě vyrůstá. Tento náboženský činitel však není jediný a nevysvětlí všechno. Je tu ještě mnoho jiných činitelů a jevů, které nesmíme za žádnou cenu pomíjet. Proto i v našem zkoumání je někdy obtížné rozhodnout se pro působivý faktor v užití správných prostředků, aby naše působení mohlo být hlubší.
V některém výchovném působení jsou vhodné jen některé, některé jsou vhodné jen v jistém období, jindy je nutné nasazovat systematicky všechny poznané i účinné metody a činitele, aby náš výsledek byl jistější. Za velmi důležité jsem vždy rovněž považoval používání vhodné literatury ať starší, nebo novější, domácí nebo i zahraniční, která může znamenat pro člověka, samostatně myslícího, velkou oporu v životě. Může se také stát, že bude působit negativně a odradí.
Žádný vychovatel, tedy ani já nepovažuji za možné všímat si pouze faktorů, které působí z vnějšku, jako by se dala poznat celá bytost z určeného genotypu, nositele vrozených vlastností, schopností, defektů a zábran a k nim přidávat jenom jakési doplňky. Není nevěcné, když si všímám působení morálky i před manželstvím jako tvoření základu pro povahu našich zkoumaných typů (II. vatikánský koncil - Církev v dnešním světě De dignitate matrimonii et familiae fovenda, 1966, Pius XI., Enc. Casti conubii, odst. 17, B. Höring - Das Gezetz christi, Moraltheologie, Freiburg, 1954, II. vyd., str. 1135).
Nebylo by správné, kdybychom se domnívali, že člověk není utvářen integrálně v příslušný fenotyp (jak se postupně projevuje) nejen vědomými a chtěnými činiteli dobra či okolí, ale vůbec celým podvědomím, vědomým komplexem vlivů prostředí, do kterého se zrodil a ve kterém vyrůstá.
Není přirozeně možné dotýkat se všech nepostižitelných faktorů ovlivňování mladého člověka. Míním však přihlížet ve většině případů k vědomému ovlivňování. Jsou to takové faktory, které i když neuvědoměle, přece jenom nedají se izolovat od prostředí, které víceméně přicházejí jako akce, které našeho adepta vnutí do jisté situace. Ale někdy se jim podrobuje i dobrovolně.
Všechny faktory, které utvářejí prostředí, všechny komunity, se navzájem velmi liší. Proto je potřebí si někdy všímat, proč se příčinně liší některé faktory a jiné se ve svém morálním působení i shodují. Je nutné zdůrazňovat neustále ty výchovné činitele, které ovlivňují mladého člověka, a nepřehlížet je v žádném údobí jejich vývoje, jak se mi zdá, že úmyslně minulý režim i výchovný systém dělal.
Není možné počítat s normálním správným zařazením mladého člověka do společnosti a přitom neznat správnou interpretaci jeho požadavků nebo základních pozic i relací k stávajícím nebo nabízejícím se sociálním partnerům. Snad jsou dřívější metody překonány o to víc, oč víc se toho hlásá nebo ví o dítěti, o jeho psychologii, o potřebách jeho duše a snad též proto, že se ze základu změnilo prostředí našich rodin (Jean Verdier, Eveilleurs de Vie, Gigord, Paris, 1965, I. vyd.).
Osnova práce
Vývoj jedince i celých společenství je v těchto desetiletích bouřlivě jiný než tomu bylo třeba před 50 lety. Proto není možné brát absolutně ani metody Tomáškovy pedagogiky a katechetiky jako zcela směrodatné. Dají se brát poradně, nikoliv s platností pro přítomnou dobu, snad jen jako osnova. Není třeba zdůrazňovat, že děti těchto desetiletí jsou zvláště vlivem sdělovacích prostředků po stránce duševního růstu vyspělejší o několik let, než tomu bylo dříve.
Tvrdím však, že základními negacemi výchovy zůstává, zvláště pro dospívající mládež, pití, kouření, nezvládnutý sex, bezmezné pobývání u televize a ona hrozná feminizace našich škol. Proto i většina našich dětí, a můžeme říci i všechny a v každém místě zařazení, jsou nejvíce ohrožení právě mnohými nepříznivými vlivy.
Proto je pro nás důležité, abychom si všimli následujících faktorů:
1/ Postavení dítěte v rodině, vztah mezi sourozenci, počet dětí, vliv rodičů a působení třetí generace.
2/ Vlivy rodiny neúplné, ztroskotané. S tím souvisí i vliv prostředí mimo rodinu, který jen okrajově do tohoto prostoru zasahuje, důležitý je vliv "ulice". Usměrňujícím způsobem ovlivňuje člověka v každém věku příroda.
3/ Vliv školy, který se mi jeví zvláště v posledních desetiletích jako činitel, který zvedá značně úroveň vědění, ale velmi málo dává po stránce mravní. Častá osobní deformace má svůj kořen právě v nevhodnosti výchovného systému ve škole, zvláště přílišná feminizace.
4/ Společenství víry dokáže již v předškolním věku do té míry ovlivnit dítě, že dříve ještě, než se setká s prvním hříchem, žije intenzivním radostným životem z přítomnosti Boží. Mimo tyto činitele, které působí zvenku, je potřebí všímat si všech faktorů, které utvářejí spontánně nitro člověka: tady patří jistě i zájem člověka o svět neviditelný, tedy zájem o náboženství a osobní přístup ke všem hodnotám tohoto duchovního světa i sebepřetváření v tomto směru. Z tohoto důvodu jsou důležité obsáhlé kapitoly:
1/ O modlitbě - účast na svátostech a spojování osobního života se společenským děním farní rodiny.
2/ Spojení osobního života se životem svátostným nebo vytváření jednoty osobního a svátostného života.
3/ Deprivace mladého člověka vlivem nezvládnutých faktorů růstu sexu.
Nejlépe může zasahovat do obojího růstu katolický kněz. Pro vychovatelskou činnost i na formaci života svátostného. Žádný z laiků nemůže zasáhnout nitro mladého člověka do té míry, jak je to umožněno právě kněžským svěcením.
Není možné pominout výchovu v družinách, partách, v oddílech a táborech, protože to jsou místa i shromáždění, kde je všechno samozřejmější, přímější, bez velkého nebezpečí neupřímnosti. I když anonymní prostředí dokáže velmi ovlivňovat celý růst anebo deprivaci, přesto má křesťanský vychovatel možnost správným směrem uplatnit všechny vlivy ať individuelně, anebo společensky od člověka k člověku.
Jde o adresné zasahování do celého růstu mladého člověka. Existuje přímá závislost mezi tím, co vychovatel žije, a tím, co žádá. Má-li jeho působení být hlubší, anebo vůbec hluboké, je potřebí, aby se jeho život dal "odzírat" všemi, kdo ho poslouchají nebo sledují.
V poslední době zvlášť nebezpečně podléhá naše mládež názorům spisovatelů a autorů nebo vychovatelů - laiků, jejichž názory jsou z našeho hlediska zcela nepřijatelné. Nejde o díla, která by měla daleký vědecký dosah, nýbrž o lehko přístupné spisy, jejichž vliv zůstává značný pro naléhavost, s jakou podávají své názory na morálku, na mravní normy anebo na praxi. S některými nesouhlasím a jiné názory beru jen jako všeobecně platné.
Morálka není jenom zaměřením společenským. Mnozí z autorů poslední doby odmítají jakýkoliv kategorický imperativ. Zároveň odmítáme celou vědu marxistickou, psychologii, didaktiku i pedagogiku jako nátlakovou, která vidí v člověku budoucí objekt nebo pracovní číslo. Rozkladně působí i příliv projevů uvolněné morálky, projevující se zvláště v literatuře a odborných publikací ze Západního světa. Je to proval morálky. Stačí si však jenom uvědomit, jak dopadlo Dánsko, Holandsko i Anglie proto, že v nich zrušili mravní cenzuru. Proto nesouhlasím s nekritickým přijímáním názorů právě odtud.
Stačí jen pozorovat vzrůst všech negativních projevů u naší mravně uvolněné mládeže a musíme se obávat toho, že ztratíme-li svůj vliv na mládež, nemůže než přijmout tuto negativní normu. Jak vychovávat mladého člověka, když se pohybuje neustále v prostředí pokleslé uvolněné morálky. Jestliže marxističtí spisovatelé jako např. Drahoslav Slejška - Společenská podstata etiky, Praha, 1956 - tvrdí, že náboženství je oslavou slabosti, že zeslabuje tvůrčí činnost a paralyzuje odhodlání v boji za pokrok, nemůžeme se ztotožnit se žádným slovem z podobných příruček.
Mladý člověk hledá odpověď. Proto je třeba nejenom diskutovat s ním, ale nabídnout mu solidní řešení všech problémů. Nabídnout, tím myslím dát možnost žít podle těch zásad, které jsou osvědčeny z našeho hlediska celá staletí. Jiří Hermach ve svém spisku Diskutujeme o morálce dneška - 1965, tvrdí: "mládí má právo na svůj vlastní svět. Kdyby se změnila ve vzorově hodnou a poslušnou mládež, bylo by veta po její tvořivé síle, anebo mládež potřebuje, že jsme si plně vědomi, že každá významná pravda se hledá obtížným způsobem a proto naše práce nikdy nekončí", pro nás nepřijatelná pravda, protože každý z našich adeptů musí mít živelně právo znát cestu i cíl. (František Hyhlík Diskutujeme o morálce dneška - 1965), shodně s námi trvá na tom, "že mravní výchova musí být nutně spjata s praktickou činností". Vyžaduje hluboké psychologické znalosti a správný vztah k nim.
Zdůrazňuji totéž, že období dospívání a růstu je období psychosomatického úsilí, kde je třeba i normy vázat na viditelnou podobu. Tedy pedagogicko-pracovní metoda je tím nejsprávnějším a mohu potvrdit, tím jedině příznivým efektem končícím úsilím. Proto se skláníme před všemi požadavky mladého člověka, sledujeme s respektem všechny okolnosti i metody, které ho vedou k determinovanému jednání, a sledujeme se zájmem jeho vztah k věcem, k lidem i k osobnímu vnitřnímu životu.
Nelze opomíjet psychologii osobnosti, protože ukazuje, jak se člověk mění vlivem škrabošky, kterou právě nosí.
Jedním z důležitých aspektů výchovy je schopnost vytvářet systém četby, sebevzdělání. Pozorujeme s velkým neklidem, že většina, zvláště našich dospívajících, nemá systém jak v učení, tak v četbě, tím méně ještě systém využívání dne a jeho daností. Opravdovou nejenom informativní, ale formativní práci v tomto ohledu vykonává spořádaná rodina. Žádná veřejná instituce nemůže nejenom nahradit, ale ani se přiblížit adresně k těm požadavkům a k jejich plnění, jak to dokáže dobrá rodina.
V každém případě však výchovu považují všichni dospělí za prostředek k uskutečnění určité představy o osobnosti dospívajících. Jestliže výchovné působení selže, potom se domníváme, že hoch je nevzdělatelný nebo nenapravitelný. Je to ochuzení ve výchovném postupu. Mnohdy se stává, že děti z nižších společenských kruhů s menšími zkušenostmi z rodinného prostředí jsou inteligentnější a snadněji spolupracují v našem výchovném procesu. Spolupráce na výchovném procesu jednotlivých dětí je přirozeně rozdílná podle povahy dětí, které jsou nám svěřeny.
Jsme daleko od trvzení, že by bylo možné docela změnit povahu nebo celkový způsob reakcí kohokoliv z našich hochů nebo dívek. Bylo však možno pozorovat u každého z dětí, zda měl možnost vyrůstat v plné rodině, anebo zda mu scházel otec, matka nebo dobrý vychovatel. Tím větší však byl úspěch u každého z nich, oč lépe se podařilo ovlivnit a rozvinout výchovu osobnosti s ohledem na individuální zvláštnosti chlapců a dívek.
Tím více je schopen každý z našich chovanců rozvinout svoji osobnost, čím ohleduplněji jsme měli na zřeteli jeho osobnostní rysy. Stejně tak je potřebí s vážností brát všechny dědičné sklony, které je potřebí buď rozvíjet dále, anebo je nějakým způsobem usměrňovat. Je to celá řada faktorů, které spolupůsobí na konečném obrazu hocha nebo dívky. Bylo by to skutečné znásilnění celkového duchovního života a nemohli bychom to nazývat výchovným úsilím než drezúrou, kdybychom se pokoušeli vnutit své názory tvrdě. Tak jako se u jiných druhů živočišných a u semen rostlin nedá překročit rod, tak nemůžeme zcela zničit přirozenost, jak ji projevují jednotliví hoši anebo dívky. Schopenhauer pochyboval o možnosti upravit jakýmkoliv způsobem člověka, kterého považoval za dokonalejší typ zvířete. Pro celkový vývin a rozvoj duchovních sil v člověku je potřebí nejenom se odvolávat, ale využít všech duchovních znalostí i výchovných procesů našich mluvčích v církvi.
Všechny síly se musí soustřeďovat k sebeuplatnění ve smyslu oné entelechie, jinak by nastával značný rozpor v tendencích i v uplatňování jednotlivých dovedností či dokonalostí, navíc spolupůsobí od nejútlejšího věku až k dokonalému obrazu dospělého člověka. Tvrdím však, že každá výchova je též sebebýchova.
Nejútlejší věk a umění vcítit se do myšlení a cítění dospívajících vyžaduje od vychovatele úžasnou trpělivost, čas a pohotovost k odpovědím na nejrůznější litanie otázek. Dobrým pomocníkem byli o nemnoho starší hoši nebo dívky nebo vrstevníci ze stejné družiny. Mají proti nám úžasnou výhodu: jejich myšlení je téměř totožné s myšlením těch, které chceme výchovně ovlivnit a oni sami - naši spolupracovníci - získávají a rychleji dospívají do oné dokonalosti vůdčí osobnosti.
Jakmile se ozývaly hlasy vzájemné inklinace hochů a dívek, bylo nutné okamžitě anebo ještě taktně před tím reagovat tématem přátelství, mladá láska, předčasná známost a dát těmto projevům patřičnou formu. Celá řada pozitivních a negativních impulsů od nejútlejšího věku spoluvytváří duchovní život našich chlapců a děvčat. Ovlivnitelní v dobrém byli potud, pokud přicházeli z dobře vedené rodiny, v níž rodiče spolu se sourozenci dokázali ochránit svého sourozence od negativních vlivů ještě dříve, než mohl působit v jeho duši.
Zákazem je možno zasáhnout, jen pokud není dítě schopno samostatného úsudku. Je třeba pěstovat všechno pozitivní zavčas, aby se děti neztratily, jak to vyjadřovali někteří naši rodiče.
Z cizího prostředí ani od školy není možné očekávat odmítání všech negativních impulsů a podporování všeho, co dítě potřebuje jako pozitivum ke svému duchovnímu růstu. Každý z vychovatelů musí dokázat mít odvahu odůvodnit svá nařízení i zákazy podle stupně vyspělosti dítěte. Dospívající je zapotřebí víc instruovat než jen zakazovat, víc vysvětlovat než kárat a trestat za případné provinění. V tomto věku děti prahnou po všem, co jim může otevřít jakýkoliv nový obzor, zvlášť se to týká sexu.
Proto by bylo zcela nepedagogické, pokud zjistíme závadnou literaturu nebo obrazový materiál, vyvolávat konfliktní situaci. Tehdy je zapotřebí trpělivost, aby dítě poznalo, co je pro jeho život "špinavé", tedy neúnosné. Je zapotřebí do té míry oživit ideály, aby jim bylo jasné, že takový způsob života je nedůstojný a nepatří do duševní sféry a vůbec už nemůže vytvářet východisko jako náplň života vlastního. Jak přesvědčivě působí třeba čestný příklad Winetoua nebo Piera Giorgioia Frassatiho nebo Dominika Savia! Ti dokáží i malému dítěti do té míry imponovat, že je obdivují a snaží se je napodobit. Vždy se osvědčilo zdůrazňovat co možná nejčastěji pravidelnou četbu. Od 9 let děti rády čtou, jen je třeba usměrňovat výběr knih. Literární příklady mohou znamenat obohacení duchovního života našich dětí, avšak živý příklad vychovatele, který se dá napodobit, je tím nejživotodárnějším pomocníkem.
Dítě potřebuje srovnávat a napodobovat a proto mu každý dospělý musí nabídnout dosti materiálu k tomu, aby bylo co obdivovat i co napodobovat. Cítíme, že není možné tyto otázky zodpovídat aniž bychom nezdůrazňovali hodnoty křesťanské a nežili v souladu s nimi. Co možná v nejranějším věku je důležité připomínat existenci Boha vedle člověka, kterého stvořil ke svému obrazu a kterého povolal k důstojnému životu, jímž by se svému Tvůrci přiblížil. Tedy jde o realitu, nikoliv o fantazii.
Na každé stránce Písma sv. téměř zdůrazňuje svatopisec, že je nutné odložit všechno, co bylo staré, nedokonalé a usilovat o obraz Boží v sobě. Pro všechny věkové stupně i pro všechny jednotlivce je to Kristus, který pro nás znamená obraz dokonalosti a osobnost, kterou můžeme ve všech detailech napodobovat. V žádném oboru nemá naše pedagogické úsilí důležitější půdu, než právě v úpravě myšlení jednotlivého člověka, který má být zdokonalen až do formy pravzoru, tedy Krista.
Osvědčil se postup Bůh - Stvořitel - Dobrodinec - můj cíl. Jde nejdříve o pochopení úměrné dětskému věku, napodobení a realizace celým způsobem života. Od onoho uvědomění si sebe vede cesta k mému nejbližšímu příteli nebo k člověku, s nímž se stýkám a přes něj hledám návaznost na tvůrce.
Proto je tak důležité každý den znovu a mnohokrát opakovat nutnost dobrých skutků jako nejlepší cesty k dosažení žádoucího cíle, jímž je Bůh. To pochopí každé i malé dítě, že je v tom kus krásy.
Velmi záhy se setkáváme s deprivací myšlení zvláště u dětí, které měly zlé příklady velmi blízko. Buď z rodiny nebo od kamarádů pochytaly doslova to, co není přijatelné a v žádném případě by neznamenalo růst ať intelektu, nebo duše.
Je jednodušší dítěti dávat kladné hodnoty jako náplň jeho života než bojovat proti zlu, které už si dobylo určité pozice v jeho myšlení. Ze všeho úsilí je potřebí vyvinout největší iniciativu a to zvláště v rodině i potom v následující komunitě k zachování čisté obrazotvornosti. Deprivace prostředím přichází v naší přítomné době velmi brzy; téměř v každé partě jsem se mohl setkat s hochem nebo dívkou, kteří ve svých 10 nebo 11 letech rozsévali kolem sebe negativní projevy života dospělých. Čím déle se nám podaří zachovat ryzí dětství, které se nesetkalo se zlem, aby je mohlo ohrozit, tím krásnější přechod může být od dětství do dospívání a dále. Při deprivaci obrazotvornosti většinou nebylo možné jakýmkoliv způsobem napravit touto povodní zpustošenou duši. Častým opakováním nutnosti žít v přítomnosti Boží a jemnosti úcty k Matce Boží bylo možno chránit i podpořit každého z dětí, které byly ochotny tyto zásady přijmout.
Odůvodnění naší práce
Skutečnost, realita, v níž vzniká tato práce je kulisa různorodá a nabízí se nám jako příležitost, jak využít všech jejich darů a brát na nich podíl. Vycházím z onoho krásného přírodního prostředí, ve kterém jsme vyrůstali: lesy, rybníky, louky, potoky i řeky - množství možností, jak se realizovat i po stránce řemeslné, příležitost ke vzdělání - vzpomínám na devítičlennou rodinu, která úzkostlivě dbala, aby každý volný čas byl do důsledku naplňován.
Příležitost věnovat se hudbě, zpěvu, rukodělným pracím. A v tomto kolektivu vlastní rodiny - prvním společenství - se rozvila rozmanitost zájmů do té míry, že každý odcházel obohacen o celou škálu dobře využitých možností, neustálý pohyb, ustavičně množství dětí - mládeže. Proto považuji za velmi naléhavou povinnost rodiny, aby vedla všechny své členy k opravdové spolupráci vnitřní i vnější, aby si především všichni dobře rozuměli, měli chuť nechat jeden druhého využít vlastních možností, ale všichni dohromady, aby tvořili jedno společenství, které je zvlášť intenzivní při společné modlitbě nebo účasti na bohoslužbách.
Byli jsme zvyklí již na obecné, střední i vysoké škole být neustále mezi nejmladšími a sebevědomě jsme usilovali, bez rozdílu věku, jak jsme na svět přicházeli, vynikat v hudbě i v dovednostech vnějších. Na vysoké škole již byla možnost a vlastně nutnost věnovat se malým kurzům duchovním, chceme-li to nazvat dětskými exerciciemi, a tam vyrostla velká touha v tomto prostředí zjistit nejenom faktory záporné nebo kladné, ale dát se bezprostředně a bezvýhradně do služeb právě té nejmladší generaci.
Arcibiskup Matocha dovedl povzbudit právě v této práci zvlášť pro hochy. Pro mně znamenaly naplnění volného času, rozvinutí všech možností intelektu, protože toto úsilí vyžadovalo množství přípravy, zvláště pod pečlivým vedením Dr. Tomáška.
Tvrdím neustále, že jediná anebo jedna z vlastností Božích, kterou můžeme následovat již od útlého dětství, je ona snaha být sám v pohybu a hýbat k dokonalejšímu tvaru vším, co je v našem dosahu. V těchto studiích psychologicko-pedagogických a didaktických se dalo pokračovat i v té době, kdy byl na nás uvalen minulým režimem těžký, od normálního života izolovaný způsob života ve všech možných kriminálech, kterými jsme procházeli.
Hoši a mužové byli různého věku, ale jako mladý kněz v nich nalézal i nejpříhodnější objekty k působení směrem k dokonalejšímu chápání života i života Božího. Mimo život na samotkách byla neustále možnost vzdělávat spoluvězně všech kategorií. Jak spoluvytvářelo hodnoty kladné už pouhé prostředí, to je zřejmé z příkladů, které uvádíme (Dr. Krejčí nebo Jára Chuligán na tmaváku nebo poslanec Bedřich a jiní).
V každé volné chvíli se dal v hloučku vždycky nějakým způsobem, ať formou rozjímavou, společnou modlitbou, písní, dobrým vtipem, anebo nějakým rozumným výkladem aspoň budit zájem o ty věci, které jsme považovali za naprosto nutné. Vycházeli jsme vždy z požadavku, že jsme zodpovědni za růst v dobrém i za spásu všech těchto bratří a prostředí je spolu vytvářelo v muže odhodlané, statečné, plné dobrých zásad.
Stačila jenom jedna věta bachaře, který nás hlídal, když nás déle pozoroval: "Závidím vám i vašim synkům, jste všichni jacísi jiní, ale dobří a já se jenom starám, čím to je". Pedagogické zkušenosti, jak je mohu uvádět, rostly právě těmito tvrdými léty v rozmanitých podobách. Každý ze 13 kriminálů, kterými pisatel prošel, byl zcela odlišný i sbory vychovatelů - bachařů nebo jejich pomocníků měly svoji specifickou tvář. Měly i různý přístup k jednotlivcům i k celku, proto se na nich dala studovat reakce na naše podněty, pokusy anebo i přestupky.
Dostávali jsme se až do krajních situací a to je důležité, aby každý vychovatel měl aspoň jakýsi přehled, odkud až kam může lidská osobnost.
Proto tvrdím, že teprve ten si dokáže vážit života, zdraví i všech schopností, které mu Bůh dává, kdo byl až na okraji vlastního života nebo viděl umírat v důsledku zuřivosti bachařů někoho z těch, kdo byli blízko. Zvláště jde-li o vychovatele kněze, musí nutně prožívat úžasnou intenzitu blízkosti spřízněné duše, jestliže měl možnost vlastní dlaní zatlačit oči někomu z těch, kdo zahynuli v šachtě, anebo někomu z bratří, který byl ubit. Je to síla, které neubývalo přibývajícím počtem neštěstí. Všichni naši svěřenci, kteří měli možnost individuelní výchovy, zůstávali vždycky jaksi nad úrovní průměru. A pokud mám možnost sledovat ty, kteří prošli touto blízkostí, protože byl čas osobně se jim věnovat, zůstávají dobří silou těchto setkání ještě i ve druhé a třetí generaci.
Byla možnost je nejenom bavit, ale povzbuzovat je, studovat jejich povahy i zamýšlet se nad vším, co bylo dotykem svobody z jejich strany. Proto nikdo z těchto hochů, a nyní již to jsou všichni mužové v letech nelitují žádnou hodinu z této tvrdé školy. Těžký dopad tohoto odloučení bylo možno pozorovat zvláště na těch, kdo byli již otcové a měli doma malé děti.
Jedině tam se dalo hovořit docela otevřeně o všech problémech, protože nikdo, ať byl jakkoliv vysoko na společenském žebříku dříve, nedokázal déle žít s námi v nepravdě. Tedy úžasná milost, že jsme mohli poznat člověka takového, jaký doopravdy je. A to vede každého z vychovatelů, kteří měli možnost projít tímto systémem, že si promítnou, a můžeme říct bez omylů, i své adepty v civilním působení.
Aby byla zřejmá mnohost zájmů i různých metod v působení s mládeží, která zůstala středem zájmu i v následujících desetiletích, uvádím, že pisatel měl možnost být zaměstnán ještě v pěti různých zaměstnáních civilních. Nejúžasnější rozšíření obzoru bylo bezprostředně po nastoupení služby v revíru u rybářů, tedy v rybnikářství, v přímém kontaktu s přírodou, kde bylo možno působit na budoucí rodiče docela bezprostředně v doteku s nejkrásnější přírodní kulisou. Ať to bylo na vodě, nebo na hrázi, nebo na palouku u obory, během šichty, nebo krátce ve volném čase, všichni ti, kteří byli dotčeni právě tímto kontaktem, hodnotí setkání jako naprosto kladná, ba radostná. Byla možnost i v tom nejhorším, nejtěžším dozoru, ovšem ve velmi malých souručenstvích vyprávět, formovat i utvářet účastí na svátostných úkonech v rodinném prostředí, v budoucnu opravdu statečné vedoucí rodiny nebo družiny.
Druhým nádherným prostředím, ve kterém byla možnost i opravdových exercicií, bylo zaměstnání ve velkomlýně, kde i vedoucí sledovali s opravdovým zaujetím pokrok u těch mladých lidí, které jsme kontaktovali. Zaměstnání obtížné, těžké, zodpovědné, ale přece jenom krásné potud, že se všechno dalo zacílit na jeden žitý den. Nebo působení na stavbách dopravních či v dílně čalouníků, to všechno přivádělo nové posluchače, zcela rozdílné členy přes všechny šikany a dozor odpřednášet celé traktáty ze všech nutných oborů teologie, morálky či vychovatelství. Jedna nevýhoda byla, že většina těch, kdo organizovali tyto kurzy, nedbali na normy, které považuji za naprosto důležité - u posluchačů nesmí být velký rozdíl věkový ani ve vzdělání ani v uplatnění v normálním praktickém životě. Chceme-li nalézt blízkost s nimi, je potřebí tyto faktory brát doopravdy vážně. Nepovažuji za možné z praktických důvodů, aby posluchačů bylo více než, jak nám to ukazuje Pán, tucet nebo nanejvýš dvacet.
Odmítám v každém případě působení ve velkém houfu, protože není možný osobní kontakt či sblížení, které pokládáme za naprosto nutné k tomu, abychom se mohli podělit nejenom o své zážitky, ale o svůj vnitřní život i o zkušenosti. Pro ty, kdo se zúčastňovali takových setkání mluvčího to byla doba vzácná, protože se udržela kontinuita jak v paměti, tak v nutnosti vzdělávat, studovat dál a to i v těch těžkých podmínkách, přestože to všechno bylo v době, kdy jsme chodívali z práce zcela vyčerpáni.
Možnost intenzívního působení jsem mohl sledovat ještě ve všech těch setkáních. Měli jsme pro ně vždycky velké porozumění i ti, kdo byli s námi, takže bylo možno neustále kontaktovat ty, kdo měli, podotýkám, dobrou vůli. Zde možná budu neustále v rozporu se všemi, kdo se domnívají, že je potřebí neodmítat nikoho, každého ovlivňovat, pokusit se s každým navázat vnitřnější kontakt a to i za tu cenu, že je to pro něho zcela nový prostor. Jenom výjimečně mám z toho kladný dojem. Je-li však možnost, anebo byla-li možnost jakýmkoliv způsobem vnějším navázat kontakt třeba hudbou, zpěvem nebo řemeslnou dovedností (košíkářství), bylo možné teprve druhotně hovořit i o věcech náboženských.
Velmi dobré zkušenosti mám z působení v uzavřených malých společenstvích, ovšem oddělených, nikoliv hoši a dívky dohromady, jak to někteří naši řádoví bratři propagují. Tvrdím neustále, že je zapotřebí, a ze zkušenostních setkání mohu doložit na mnohých příkladech rozdělení chlapců a dívek. Stejný názor vyjadřují i následující autoři: (Mosshamerová, Spranger, Förster, Tomášek).
Hoch musí vyspět ve zralého muže v normách, které mu odpovídají, tedy každé změkčování nebo braní ohledu na tzv. "zvykat si" považuji za škodlivé. Stejně dívka potřebuje specielní vedení, má zvláštní požadavky a musí plnit i normy života vnějšího a vnitřního.
Ona neblahá feminizace posledních desetiletí neznamená nic jiného, než jenom zničení Božího prostoru v mladém člověku.
Ke svým někdy odvážným závěrům docházím po zkušenostech z různých soutěží.
Všímal jsem si i ve všední prázdninové dny, u obtížnějších požadavků, jak se probouzí zájem a chuť spolupracovat s ostatními dětmi u těch, kdo měli dobrou vůli a sledoval jsem i jejich ochotu ke spolupráci s nároky požadavků. Hodnotil jsem u nich především radost, pohyblivost, zaujetí i onen milý kontakt se všemi a zvláště s tím, kdo je vedl. Požadavky byly pro nás docela normální. Radost z ranního vstávání, pohyb na ranní mši svatou, účast na svátostech, práce navíc v kroužku - ať to byl dětský zpěv, nebo recitační soubor, spolupráce se vším, co vyžaduje domácnost.
Hodnotil jsem, velmi přísně spolupráci s rodiči, považuji za naprosto nutné, aby byl vytvořen most, pokud tam nebyl. Ve většině rodin není velký zájem u rodičů svěřovat kus svých povinností vlastním dětem. Je to spíše obava z toho, že buď jsou na to malí a nedokáží to nebo že zkazí materiál. Proto jsem vysoce hodnotil vždycky onu samostatnost, ve které dítě dokázalo předcházet rozkaz svojí otázkou, nikoliv všetečnou - "nemohu to udělat já nebo já to zařídím, vy si spočněte". Při této soutěži celoprázdninové, na které se zúčastnilo několik stovek dětí, jsem však došel k jednomu těžkému zklamání, protože jenom 17% rodičů mělo zájem na tomto pohybu vlastních dětí. Sledoval jsem je i v takových maličkostech jako je pořádek na dvoře, v předsíních, čistota všech těch věcí, které obyčejně, zvláště na venkově schovávají pod postele, skříně plné zaprášených klobouků, šatů nebo obuvi, to všechno putovalo na dvůr, na sluníčko, bylo podrobeno péči kartáče, takže nakonec byla častá námitka. "My vlastně nevíme, jestli se nám děti nezbláznily, protože každý soused vidí, kolik máme doma nepořádku."
Tvrdím, že tato metoda byla nejlepším navázáním na téma, ve kterém se hovoří o sledování duchovní úrovně již u těch nejmenších. Chceme-li, můžeme to nazvat častým zpytováním svědomí. Ale v každém případě jsem vycházel z onoho kladného pojetí života, tedy musím mít radost a definovat si čím musím udělat radost a mám vědět komu a teprve až nakonec musí poznat, co malý adept anebo již dospívající nesprávně pochopil. Z tohoto vycházeli synci i dcerky s aktivním přístupem ke všemu, co naplňovalo jejich den. Mimo to považuji tuto metodu za velmi užitečnou ke cvičení samostatnosti.
Druhým důležitým úsilím je dokonalost v projevech fyzické zdatnosti. Mistrně je propracována tato metoda u Baden Powela nebo u Setona a chceme-li u našeho Svojsíka, kteří trvají, sice v rozporu s naší snahou formovat zároveň duchovní úroveň, na naprosto dokonalém projevu vnějším, ale ono sokolské - ve zdravém těle zdravý duch - má do jisté míry i pro nás mnoho společného.
Mimo toto úsilí musely děti projevit ještě snahu zvládnout kus látky ať z Písma svatého, nebo z některé knihy o světcích, kteří byli dětem nejblíže. Z této situace vyplynulo, že to byl nakonec sv. František Saleský, Don Bosco, kteří ovládli pole mladého človíčka.
Všechno to, co se mělo napodobovat, ať v povaze, nebo ve vnějších projevech našich posluchačů, muselo mít okamžité využití podle našich zásad, že dítě nezná velkou budoucnost, ale zná krásnou přítomnost. Tam, kde byla možnost zásady duchovní podávat ve spojení s pracovním úsilím, zůstává efekt trvalý.
Dalším z požadavků, které jsme sledovali, byla čistotnost nebo vztah k čistotě a ona upřímná radost z modlitby. Tam, kde jsme měli jistotu, že děti se nejenom modlí, ale modlí se společně, tam bylo na nich možno pozorovat i zcela oddanější sledování všeho, co bylo požadavkem našeho setkání.
Nedomnívám se, že jsem mohl někde intenzivněji čist v povaze dětí, než právě v tak zaměřeném společenství. Důležitá je možnost navázat na předškolní působení, zvlášť na ministrantskou praxi, i když se v té těžké době omezovala především na liturgii, a později v 70. letech se rozšířila o pobyty dětí v dobře vedeném ukázněném letním táboře. Ty mohly mít podobu zcela biblickou, tzn. všechny požadavky byly odpovědí na události z Písma sv. nebo to mohly být doslova kurzy statečnosti, dovedností anebo odvahy. Měly-li dobré duchovní vedení, jsou tyto dojmy celoživotně trvalé. Tento dojem však zůstává jedině tam, kde se jednalo o výchovu oddělenou.
Různými domácími anketami jsem usiloval o to zjistit jejich osobní zájmy a z toho jsem vyvodil zcela neměnný závěr, že naši dobu nemůžeme vzít jako pokračování jakéhokoliv dřívějšího výchovného vzoru, protože zůstává onen zlom vytvořený dobou II. světové války. Proto nepřebírám ani žádné výchovné metody našich významnějších vychovatelů, viz Tomášek a ostatní, protože existuje jenom málo styčných ploch mezi oběma obdobími.
Proto nepolemizuji s kýmkoliv ze starších vychovatelů nebo výchovných systémů. Beru za východisko a vycházím ze svých zkušeností, i když mohou být v rozporu s těmi, kdo vychovávali ve stejné době, ale jiným způsobem a z přímého kontaktu s přítomnou mládeží.
Tvrdím, že psychologie chlapců a děvčat i jejich růst je naprosto rozdílný a potřebuje zcela odlišné metody působení. Nám jde o to, jakým způsobem vtěsnat všeobecně platné mravní normy do solidního života, ale typů, které nám skýtají záruku, že jsou vůdčí, tedy odvážní, nikoliv z těch, kdo zůstávají vždycky jenom průměrem nebo jsou pod ním je málo. Při každém působení i projevu posluchačů vycházím z onoho křesťanského prostoru, ve kterém je život v přítomnosti Boží takovou samozřejmostí, že ji ani nezdůrazňuji.
Není však možné nezabývat se náboženskými činiteli, kteří budou zase rozhodujícími i pro náš celý národ i pro život jednotlivce v celém nastávajícím období.
Ve svých závěrech vycházím z rodin, které jsem měl možnost kontaktovat, sledovat jejich reakce i na naše požadavky i na to, co již musejí znát jako rodiny křesťanské. Snažil jsem se poznat z jednání rodičů i dětí, co v nich zůstává jako nejsilnější činitel, který vychovává nebo nese.
Jde mi ale po celou dobu padesáti let jenom o výchovné snahy a mravní růst všech, kdo přijdou s námi do blízkosti. Proto i tzv. řízené besedy se staršími se osvědčovaly přímostí výrazovou. Nesou však velké nebezpečí v sobě, že výpovědi dětí jsou velmi subjektivního rázu, tedy i jejich posouzení někdy musí nést v sobě tuto nejistotu (Dr. Václav Příhoda - Ontogeneze lidské psychiky - 1963).
Další skupinou jsou děti, které máme možnost pozorovat ve škole a zvláště jsem je sledoval ve volném čase, mimo jejich nucené školní prostředí a to třeba i ve výuce náboženství, jejich život v družinách, který je častokrát záměrně usměrňován vnějšími činiteli.
Hledal jsem ony činitele, kteří zůstávají směrodatní pro jejich vnitřní formaci. Považuji to za slabinu i posledních desetiletí, že tato psychologická metoda zůstává někdy málo propracovaná - ať jde o besedu, pozorování nebo dotazník. Protože nám jde a půjde ve většině případů především o dospívající nebo o starší mládež, je nutný vždy přístup, který odpovídá jejich mentalitě. Nejlepší metodou zůstávalo působení v malých uzavřených kurzech, kde dítě bylo vzato na 3 - 5 dní z rodinného prostředí i z rodinných vlivů. Pro mluvčího byla větší svoboda a pro dítě byla zaručena volnost projevu k navázání osobního kontaktu s vedoucím.
Z každého setkání však poznáváme, že je důležité mít všechny na stejné zájmové úrovni. Tam, kde jsme se věnovali někomu z účastníků víc na úkor jiných, odcházeli jsme vždycky s neuspokojeným dojmeme nesplněného požadavku vůči všem ostatním. Ti se cítili okradeni. Všechna zkoumání vlastního systému však nepovažuji za zcela průkazné pro všechny prostory. V mém případě jde o moravské oblasti a mládež, se kterou jsme měli možnost být v kontaktu, byla již do jisté míry kontaktována aspoň s náboženskými pojmy, i když ne s náboženskou praxí. Vynikala zájmem o přírodu nebo to bylo poznání obojího. Proto se neodvažuji určit koeficient jako závazný pro celou naši vlast, avšak shodně (Kriminalita mládeže VÚK Praha - 1968) tvrdím, že čím jsou kontrasty větší mezi mládeží, která je vedena naším křesťanským systémem a mládeží, která tento prostor ani nezná, tím snáz poznáváme faktory, které ovlivňují mravní vědomí nezletilých a s ním spojených postojů i zaměření.
Při sbližování s jakoukoliv skupinou či kroužkem anebo společenstvím v přítomné době je potřebí brát v úvahu následující činitele:
- prostředí, ze kterého vychází,
- podmínky, ve kterých se pohybuje,
- pohnutky, které ovlivňují vnější projevy.
Zpočátku jde o pouhé pochopení stavu, ve kterém se naše mladá generace pohybuje od narození až k dospělosti, avšak neopomíjejme nikdy etický základ prostředí, z něhož přichází. Nepovažuji za nutné, abychom k tomuto poznání srovnávali všechny možné mravní či psychologické systémy.
Je celá řada systémů, a někdy se marně pokoušíme některým z nich poznamenat přítomný technický svět a vyvozovat z nich rozdílné zákonitosti. Nestarám se o tzv. Dach moral. Je příliš abstraktní, ale nejde mi ani o morální samozřejmosti. Zároveň tvrdím, že nemám v úmyslu ani v nejmenším zabývat se výlučně mravními konflikty, protože mi šlo v celé praxi i v závěrech o to, určit, které činitele je nutné považovat za prospěšné, aby rysy mladého člověka mohly být usměrňovány až k dokonalosti vůdce.

 Přelom věků
 Je možné si s mládeží nerozumět. Tyto ostré hrany  vystupují tak často, že se nám zdá, že je těžké  jakýmkoliv způsobem najít společného jmenovatele  s dospívající mládeží nebo s mládeží dospělou. Věk, do  kterého nastupujeme, můžeme nazývat jakkoliv - kosmický  nebo atomový, ale je v celém dosahu pojmů, a to  filozofických, zcela odlišný od dob dřívějších. Je  potřebí chápat i problémy existenční zcela jiným  způsobem.
 Naše nejstarší generace je posledním svědkem tzv.  novověku. Všechny generace, které následují za námi,  bychom mohli nazvat představiteli dalšího věku.
 Bez diskuse existuje značná propast mezi generacemi.  Proto i problém výchovy, vedený starší generací, bude  spočívat v tom, jak lidé jednoho věku dovedou vzájemně  působit na lidi věku dalšího. Problém tedy není  v přizpůsobování mladých nám, nýbrž v tom, jak my se  dokážeme přiblížit k posledním generacím.
 Umístění poslední generace je zcela odlišné od  dřívějšího chápání života. Naši nejmladší budou zařazeni  více do praktického života, proto je nutné chápat  i jejich vzdělávání a ovlivňování tímto směrem.
 K opravdovým vášním mladého člověka patří hledat,  objevovat, proto i výchova musí být tomuto požadavku  přizpůsobena. Umístění každého našeho adepta v praktickém  životě, ve společnosti, musí být ne obětí, ale zaujetím  a radostí, aby se mu nestalo těžkým okovem.
 Jde o to vychovat a zachovat mladého člověka  v dokonalé svobodě vnitřní i vnější. Proto předpokládá  celé toto naše úsilí nenápadnou autoritu, která za  základnu působení bude považovat a brát nitro mladého  člověka. Naše výchova nesmí nikdy vytvořit rozpor mezi  mladou duší a naší praxí, jakým způsobem si ji hodláme  usměrňovat.
 Náš přístup k mladému člověku musí být takový, aby  se přijetí naší křesťanské morálky stalo pro něj  samozřejmostí. Je třeba, aby vedoucí byl obeznámen  s psychologií i s dobrou praxí zachovávání mravního  kodexu, protože těmto předmětům bude výchovně podrobovat  celou kontaktovanou společnost.
 Ani u našich nejmenších posluchačů se neobejdeme bez  poslušnosti, která je prvním krokem ke svobodě  i k sebeurčení a s větší naléhavostí musíme požadovat  jejich přizpůsobení u generace dospívající či starší.  Dospívající hoch si potřebuje zdůvodnit požadavky  vedoucího, a to osobní zkušeností, a mravní hodnocení má  zajišťovat svojí dobrou vůlí. Pokud náš zásah do jeho  výchovy je tvrdý, zbavíme ho jeho svobody, a to velmi  bolestně, nepřijme pak ani jediné řešení, které nabízíme  v různých situacích.
 Za žádných okolností nesmíme beztrestně napadat  autoritu kteréhokoliv jiného vychovatele nebo starší  generaci kritizovat proto, že se nám zachtělo lichotit  mladým posluchačům. Jde nám jen o svobodné rozvíjení  mladého člověka, abychom jej dokázali vychovat  k zodpovědné svobodě podle řádu, který nám určuje mravní  kodex a Desatero.
 Ve všech svých statích si všímám více hochů než  dívek, s nimiž jsem byl kontaktován daleko více, proto  považuji za velmi prospěšné věnovat část svého zájmu  i výchově k opravdové výkonnosti ať v přírodě, anebo  jsou-li již zařazeni v řemesle, tedy podporovat onu touhu  být mezi prvními nebo prvním.
 Mnohé z našich dětí těžko chápou, že žádný pokrok  není možný bez opravdového sebezáporu, bez cvičení, které  nesmí mít mezery. Hoch či dívka v každém věkovém období  si jsou aspoň částečně vědomi svých problémů a těžkostí,  a proto se vždy snažíme o to, abychom je považovali za  své: i jejich bolest nás bude bolet, i jejich zkoušky nás  musejí znepokojovat. Nejtíživější je situace tam, kde je  třeba nejdříve řešit osobní problémy, např. v prostředí  rozvráceném nedobře vedeného rodinného života. Těžko se  vyrovnávají děti zvláště nemanželské nebo nalezenci,  s okrajovým zařazením. Často jsme tuto nesnáz zakoušeli  i v našich společenstvích.
 Přebrat zodpovědnost za výchovu kteréhokoliv dítěte  je vždycky spojeno pro každého vychovatele se značným  rizikem. Každý hoch i dívka chtějí mít vědomí, že jsou  bráni vážně a že ten, kdo jim chce cokoliv sdělovat, je  může mít a má opravdu rád. Proto je nutná neosobní praxe,  která nechává pomalu dozrávat všechny kladné vlastnosti.  Naši svěřenci musejí být hrdí na to, co dokáží.
 Ve výchově náboženské je nutné mít na zřeteli, že  všechno nadpřirozené může navazovat teprve na uspořádanou  přirozenost, která dokáže podporovat všechno až  k dokonalosti. Pokud se tyto dva světy dokáží sladit ve  vědomém uznání přítomnosti Boží. Systémy Baden Powella  a Setona jsou tím nejlepším systémem, který dokáže  z jedince vytvořit harmonickou osobnost (Baden Powell  - Scouting for Boys - New York 1943).
 I v těchto studiích však dáváme za pravdu  zkušenosti, že duchovně vyspělý laický vychovatel, který  bere jemný zřetel na individuální, přirozenou stránku  svých chovanců, zasahuje mnohem hlouběji do výchovy, než  duchovní vychovatel, který vnější stránku zcela opomíjí!
 Bereme tedy každého hocha i dívku integrálně tak,  jak skutečně je - bez iluzí a bez klamavých nadějí na  rychlý úspěch: jde o prostředí rodinné, ulici, jde  o výchovu ve škole, na umístění v životě. Jde o každou  morální oblast, která jakkoliv působí ať kladně, nebo  záporně.
 Jedná se o myšlenky, ale též i o všechny faktory,  které dávají náplň v povinném programu, ale též, a to  zvláště, ovlivňují volný čas. Mohu do všech důsledků  potvrdit, že ve všech soutěžích anebo debatách či  studiích, mám jedno hluboké poznání, že na naše děti  posledního věku působí nejvíc intensivní využívání  programovaného volného času. Tam vyrůstají hlavní síly,  které jsou schopny vychovat z našich dětí jedince  sebevědomé, skromné ve vystupování, rozhodné, ale nikoliv  despoty.
 Ve styku s dospívajícími anebo i s dospělými  přicházíme k poznání, že ta většina, která není dotčena  náboženským prostředím, nemá ani zájem v mnoha případech  o čestnost. Toto jednání většinou zdůrazňují, že chtějí  žít! Pro ně to znamená, že chtějí užívat, ovšem podle  našich norem je tato fráze jen zakrýváním volného  nevázaného života.
 Každá skupina, ať jakéhokoliv věku, je specifikována  mnohými rozdílnými faktory, proto je pro každou nutné  různé diferencované oslovení - osobní styk. Teprve pak ze  spolupráce skupin je možno přecházet k celkové strategii  poučování nebo školení všech.
 Při každém setkání však musejí všichni společně  i jednotlivci cítit: stálo to za to, jsme tomu rádi!  Proto naším základním požadavkem v jakémkoliv působení  zůstává problém: Jak ovlivnit naše svěřence, aby byli  připraveni pro budoucí tvůrčí činnost a aby dokázali být  jiným vůdci a ukazateli lepších cest. Proto všechno  vykládáme tak, aby mohli v celku i detailu předkládanou  látku sami posoudit. Je jim třeba na to nechat čas.  Protože je vedeme k vytýčenému cíli, který je vnitřní,  subtilní, etický, je třeba dbát, aby jim byl viditelný  příklad vedoucího.
 Vůdce (citáty z písma)
 Nu 10,31 - Mojžíš řekl: "Neopouštěj nás prosím! Znáš  přece na poušti místa, kde můžeme tábořit; buď naším  průvodcem".
 Nu 14, 14 - I řekli si vespolek: "Ustanovme si náčelníka  a vraťme se do Egypta!"
 Nu 31, 14 - Mojžíš se však rozezlil na vůdce vojska, na  velitele pluků a setnin, přicházející z vojenské výpravy.
 Dt 5,23 - Jakmile jste uslyšeli hlas zprostředku tmy,  zatímco hora planula ohněm, přistoupili jste ke mně,  všichni představitelé vašich kmenů a vaši starší.
 Dt 2O, 9 - Až správcové dokončí promluvu k lidu, postaví  se v čelo lidu velitelé oddílů.
 Sd 10, 18 - lid a galiádští velmožové se mezi sebou  dohodli: "Ten, kdo zahájí boj proti Amónovcům, bude  náčelníkem všech obyvatel Gileádu".
 Sd 11, 6 - Řekli mu: "Pojď, staň se naším vůdcem a budeme  bojovat proti Amónovcům.
 Sd 11, 8 - Gileádští starší Jiftáchovi řekli: "Právě  proto se teď obracíme na tebe, abys šel s námi a bojoval  proti Amónovcům a byl náčelníkem nás, všech obyvatel  Fileádu.
 Sd 11, 9 - Jiftách gileádským starším odpověděl:  "Jestliže mě pohnete k návratu, abych bojoval proti  Amónovcům, a Hospodin mi je vydá, budu vskutku vaším  náčelníkem?"
 Sd 11,11 - Jiftách tedy šel s gileádskými staršími a lid  si jej ustanovil za náčelníka a vůdce. Jiftách pak  přednesl celou svou záležitost před Hospodinem v Mispě.
 IS 9, 16 - On mu řekl: "Tady v tom městě je muž Boží.  A ten muž je vážený. Všechno, co řekne, se skutečně  stane. Nuže, pojďme tam, snad nám oznámí, kterou cestou  se máme dát."
 IS 10, 1 - Vylil mu jej na hlavu, pobil ho a řekl: "Sám  Hospodin tě pomazává za vévodu nad svým dědictvím."
 IS 13, 14 - Teď však tvé království neobstojí. Hospodin  si vyhledal muže podle svého srdce. Jemu Hospodin  přikáže, aby byl vévodou nad jeho lidem, protože ty jsi  nedbal toho, co ti Hospodin přikázal.
 IS 25, 30 - Až Hospodin učiní mému pánu všechno to dobré,  jež ti přislíbil, a pověří tě, abys byl vévodou nad  Izraelem.
 2S 23,8 - Toto jsou jména Davidových bohatýrů: Jóseb  Bašebat Tachkemónský, vůdce osádky. Ten s rozkoší vrhal  oštěp; naráz jich proklál osm set.
 lKr 1, 35 - Pak půjdete za ním vzhůru a on přijde,  dosedne na můj trůn a bude volat: "Ať žije král  Šalomoun!"
 lKr 9,22 - Z Izraelců však Šalomoun neudělal otrokem  nikoho;ti byli bojovníky, jeho služebníky, veliteli,  tvořili osádku jeho válečných vozů a byli veliteli jeho  vozby a jízdy.
 lKr 11, 34 - Ale celé království mu z ruky nevezmu, neboť  jsem ho ustanovil vladykou na celý život kvůli svému  služebníku Davidovi, jehož jsem vyvolil a který má  příkazy a má nařízení dodržoval.
 lKr 14, 7 - Jdi a řekni Jarobedmovi: Toto praví Hospodin,  Bůh Izraele: "Vyvýšil jsem tě zprostředka lidu a učinil  jsem tě vévodou nad Izraelem, svým lidem.
 lKr 16, 2 - Ačkoliv jsem tě pozvedl z prachu a učinil  jsem tě vévodou nad Izraelem svým lidem, chodil jsi po  cestě Jarobeámové a Izraele, můj lid, jsi svedl k hříchu,  takže mě svými hříchy uráželi.
 2Kr 20,5 - Vrať se a vyřiď Chizkijášovi, vévodovi mého  lidu: Toto praví Hospodin Bůh Davida, tvého Otce.  Vyslyšel jsem tvou modlitbu, viděl jsem tvé slzy. Hle  uzdravím tě. Třetího dne vstoupíš do Hospodinova domu.
 lPa 4?42 - Dále z nich, totiž lze Šimónovců, odešlo pět  set mužů do pohoří Seíru v jejich čele byli Pelstjáš,  Nearjáš, Refajáš a Uzíel synové Jišeího.
 lPa 11,11 - Toto je výčet Davidových bohatýrů: Jášobeám,  syn Chachmóního, vůdce osádek. Ten zamával kopím a naráz  jich proklál na tři sta.
 2Pa 13, 12 - Král Rechabeám pevně vládl v Jeruzalémě.  Bylo mu jedenačtyřicet let, když začal kralovat  a kraloval sedmnáct let v Jeruzalémě.
 2Pa 13,12 - Hle nám je v čele Bůh. Jeho kněží hlaholí  zvučnými trubkami proti vám. Izraelci, nebojujte proti  Hospodinu, Bohu svých otců, neboť nebudete mít zdar!
 Ezd 6,7 - a nerušte práci na tom Božím domě Judský  místodržitel s židovskými staršími ať stavějí dům Boží na  jeho původním místě.
 Neh 9,17 - Odmítli poslouchat a ani si nevzpomněli na  divuplné skutky, které jsi pro ně činil. Zatvrdili se  a vzali si vzdorně do hlavy, že se vrátí do svého  otroctví. Ty jsi však Bůh ochotný odpouštět, milostivý  a soucitný, shovívavý a nesmírně milosrdný, proto jsi je  neopustil.
 Neh 12, 16 - Tři byli za dnů Jójakíma, syna Jéšuy, syna  Jósadakova, a za dnů místodržitele Nehemjáše a kněze  Ezdráše, znalce Zákona.
 Jb 31, 18 - Ten přec od mládí už se mnou rostl jak  u otce, také vdovu jsem od života své matky vodil.
 Z 48,15 - Tento Bůh je Bůh náš navěky a navždy; on sám  nás povede věčně.
 Ž 55, 14 - Jsi to však ty, člověk jako já, můj druha  přítel!
 Ž 68,31 - Oboř se na tu divou zvěř v rákosí, na stádo  turů mezi býčky národu na toho, který se vrhá do bláta  kvůli úlomku stříbra.
 5
 Ž 83, 12 - Nalož s jejich knížaty jak s Orébem a Zébem,  s všemi jejich vojevůdci jako se Zebachem, se Salmunou.
 Ž 140, lO - Na hlavu těch, kdo mě obkličují, ať padne  trápení, na němž se jejich rty umluvily.
 Př 2,17 - opouští druha svého mládí a na smlouvu svého  Boha zapomíná.
 Př 6,7 - Až nemá žádného vůdce, dozorce či vládce.
 Př 14, 18 - V množství lidu spočívá důstojnost krále,  kdežto úbytek národa je zkáza pro vládce.
 Iz 9, 16 - Proto neměl Panovník radost z jeho jinochů,  a nad jeho sirotky a vdovami se neslitoval, protože  všichni jsou to rouhači a zlovolníci, bludně mluví každá  ústa.
 Iz 55, 4 - Hle, dal jsem ho za svědka národům, národům za  vévodu a zákonodárce.
 Jr 3,4 - Což ani teď ke mně nezvoláš:"Můj Otče, tys byl  vůdce mého mládí?"
 Jr 13, 21 - Co řekneš, až nad tebou ustanoví ty, které  jsi učila, a ti se stanou tvými pohlaváry a vůdci? Což tě  pak nezachvátí porodní bolesti jako rodičku?
 Ez 10, 11 - Při jízdě se na všechny čtyři strany  pohybovala bez zatáčení.
 Da 3,2 - Král Nebúkadnesar poslal pro satrapy, zemské  správce a místodržitele, poradce, správce pokladu,  soudce, vysoké úředníky a všechny zmocněnce nad  krajinami, aby přišli k posvěcení sochy, kterou král  Nebúkadnesar postavil.
 Da 6,7 - Říšští vládcové a satrapové, královská řada  a místodržitelé se uradili, abys královským výnosem  potvrdil zákaz: Každý, kdo by se v údobí třiceti dnů  obracel v modlitbě na kteréhokoli boha nebo člověka krom  na tě králi, ať je vhozen do lví jámy.
 5
 Da 11, 18 - I jejich bohy s jejich litými sochami  a vzácnými nádobami, stříbro a zlato odveze do zajetí do  Egypta; pak několik let nechá krále Severu na pokoji.
 Mi 3,1 - Pravím: Slyšte, představitelé Jákobovi, vůdcové  izraelského domu: což není vaším úkolem znát právo?
 Za l2, 5 - Tu si každý judský pohlavář v srdci řekne:  "Obyvatelé Jeruzaléma jsou i posilou pro Hospodina  zástupů, svého Boha".
 Mt 15, 14 - Nechte je! Jsou to slepí vůdcové slepých.  Když však slepý povede slepého, oba padnou do jámy.
 Mt 23, 10 - Ani si nedávejte říkat učitel, protože jen  jeden je váš učitel: Mesiáš.
 Lk 22, 16 - U vás však ať to tak není! Ale kdo je mezi  vámi největší, ať je jako nejmenší, a kdo představený,  jako ten, kdo druhým slouží.
 Sk 1,16 - Bratři muselo se splnit to, co v Písmě  předpověděl Duch svatý skrze Davida o Jidášovi, který se  stal vůdcem těch, kdo zatkli Ježíše.
 Ř 2, 19 - A způsobím divy nahoře na nebi a znamení dole  na zemi: krev a oheň a sloupy dýmu.
 Žd 2, 10 - Bylo to jistě vhodné, aby ten, pro něhož  a skrze něhož je všechno, aby přivedl do slávy mnoho synů  tím, že zdokonalí utrpením toho, který je má k jejich  spáse vést.
 Žd 12, 2 - Mějme oči upřeny na Ježíše; od něho naše víra  pochází a on ji vede k dokonalosti. Místo radosti, která  se mu nabízela, vzal na sebe kříž a nic nedbal na urážky,  teď sedí po pravé straně Božího trůnu.
 Žd 13, 7 - Mějte v paměti své představené, kteří vám  hlásali Boží slovo. Uvažte, jak oni skončili život  a napodobujte jejich víru.
 NU 31
 48 Tu přistoupili k Mojžíšovi vůdcové vojenských útvarů,  velitelé nad tisíci
 a nad sty,
 SD 20
 2 Dostavili se vůdcové všeho lidu i všechny izraelské  kmeny do shromáždění
 Božího lidu, čtyři sta tisíc pěšáků ozbrojených meči.
 1S 14
 38 Proto Saul poručil: "Přistupte sem, všichni vůdcové  lidu! Vyzvěďte a
 zjistěte, jaký hřích byl dnes spáchán.
 1PA 12
 15 To byli Gádovci, vůdcové vojska, ti mladší nad  setninou, ti starší nad
 plukem.
 JR 25
 34 Kvilte, pastýři, a úpěte, válejte se v prachu,  vznešení vůdcové stáda!
 Vaše dny se naplnily, půjdete na porážku, rozpráším vás,  padnete, jako když
 spadne vzácná nádoba.
 EZ 32
 30 Tam jsou všichni vůdcové severu a všichni Sidóňané,  sestoupili ke
 skoleným. Pro děs, který šel z jejich bohatýrské síly,  jsou zahanbeni;
 ulehli, neobřezanci, ke skoleným mečem a nesou hanbu  s těmi, kdo sestupují
 do jámy.
 MI 3
 1 Pravím: Slyšte, představitelé Jákobovi, vůdcové  izraelského domu! Což
 není vaším úkolem znát právo?
 MI 3
 9 Slyšte to, představitelé domu Jákobova, vůdcové  izraelského domu, vy,
 kteří si hnusíte právo a překrucujete všechno, co je  přímé!
 7
 JUD 7
 8 Přišli k němu všichni předáci Ezauovců i všichni  vůdcové moábského lidu
 a velitelé mořského pobřeží a pravili:
 1MK 1
 26 Naříkali vůdcové a starší z lidu, dívky a jinoši  chřadli, uvadla krása
 žen.
 2MK 10
 29 Zápas byl stále tužší, když tu se nepřátelům zjevilo  pět skvělých mužů na
 koních se zlatými uzdami, jak se snášejí z nebe;  postavili se v čelo jako
 vůdcové židovského vojska
 MT 23
 16 Běda vám, slepí vůdcové! Říkáte: 'Kdo by přísahal při  chrámu,
 nic to neznamená; ale kdo by přísahal při chrámovém  zlatu, je
 vázán.'
 MT 23
 24 Slepí vůdcové, cedíte komára, ale velblouda spolknete!
 SK 3
 17 Vím ovšem, bratři, že jste jednali z nevědomosti,  stejně jako
 vaši vůdcové.
 SK 13
 27 Ale obyvatelé Jeruzaléma a jejich vůdcové Spasitele  nepoznali,
 odsoudili ho, a tak naplnili slova proroků, která se čtou  každou
 sobotu.
 EX 15
 15 Tehdy se zhrozili edómští pohlaváři, moábské vůdce  zachvátilo chvění,
 všichni obyvatelé Kenaanu propadli zmatku.
 EX 22
 16 Jestliže by se její otec rozhodně zdráhal mu ji dát,  zaplatí svůdce
 obnos ve výši věna panen.
 NU 31
 14 Mojžíš se však rozlítil na vůdce vojska, na velitele  nad tisíci a nad
 sty, přicházející z vojenské výpravy.
 SD 5
 11 Vzdáleni hluku střelců, mezi napajedly, tam ať opěvují  spravedlivé činy
 Hospodina, spravedlivé činy jeho vojevůdce v Izraeli,  když lid Hospodinův
 sestoupil k branám.
 SD 11
 6 Řekli mu: "Pojď, staň se naším vůdcem a budeme bojovat  proti Amónovcům."
 SD 11
 11 Jiftách tedy šel s gileádskými staršími a lid si jej  ustanovil za
 náčelníka a vůdce. Jiftách pak přednesl celou svou  záležitost před
 Hospodinem v Mispě.
 1S 15
 17 Samuel pravil: "Cožpak nejsi vůdcem izraelských kmenů,  ačkoli sis dříve
 připadal nepatrný? Hospodin tě také pomazal za krále nad  Izraelem.
 1S 17
 55 Když Saul viděl Davida, jak jde proti Pelištejci,  otázal se vojevůdce
 Abnéra: "Čí syn je ten mládenec, Abnére?" Abnér mu  odvětil: "Jakože jsi živ,
 králi, nevím."
 2S 22
 44 Dals mi vyváznout z rozbrojů mého lidu, jako vůdce  pronárodů jsi mě
 střežil. Sloužit bude mi i lid, který jsem neznal.
 2S 23
 8 Toto jsou jména Davidových bohatýrů: Jóšeb Bašebet  Tachkemónský, vůdce
 osádky. Ten s rozkoší vrhal oštěp; naráz jich proklál osm  set.
 2S 23
 18 Také Abíšaj, bratr Jóabův, syn Serújin, byl vůdce tří.  I on zamával
 kopím a proklál jich na tři sta.Mezi těmi třemi byl  nejproslulejší.
 5
 1PA 11
 6 David řekl:" Kdo udeří na Jebúsejce první, stane se  vůdcem a velitelem."
 První pronikl nahoru Jóab, syn Serújin, a tak se stal  vůdcem.
 1PA 11
 11 Toto je výčet Davidových bohatýrů: Jášobeám, syn  Chachmóního, vůdce
 osádek. Ten zamával kopím a naráz jich proklál tři sta.
 1PA 11
 20 Také Abšaj, bratr Jóabův, byl vůdce tří. I on zamával  kopím a proklál
 jich tři sta. Mezi těmi třemi byl nejproslulejší.
 1PA 11
 42 Adína, syn Šízy Rúbenského, vůdce Rúbenců, s nimiž  bylo oněch třicet,
 1PA 12
 19 Tu vyzbrojil duch Boží Amasaje, vůdce osádek. Řekl:  "Jsme s tebou,
 Davide, jsme při tobě, synu Jišajův. Pokoj, pokoj tobě,  pokoj i tvým
 pomocníkům, vždyť tvůj Bůh ti pomáhá." David je přijal  a ustanovil je vůdci
 oddílů.
 1PA 13
 1 David se radil s veliteli nad tisíci a nad sty,  s každým vojevůdcem.
 JB 34
 30 aby nekraloval člověk - rouhač a nestal se svůdcem  lidu.
 Z 18
 44 Dals mi vyváznout z rozbrojů lidu,
 vůdcem pronárodů jsi mě ustanovil.
 Sloužit bude mi i lid, který jsem neznal.
 PR 6
 7 Ač nemá žádného vůdce, dozorce či vládce,
 JR 3
 4 Což ani teď ke mně nezvoláš: "Můj Otče, tys byl vůdce  mého mládí"?
 JR 25 35 Pro pastýře nebude žádného útočiště, nebude  úniku pro vznešené vůdce
 stáda.
 JR 30
 21 Jeho vznešený vůdce bude pocházet z něho, jeho vládce  vzejde z jeho
 středu. Dovolím mu přiblížit se a on bude ke mně  přistupovat. Kdo by se sám
 mohl odvážit, ke mně přistupovat? je výrok Hospodinův.
 DA 11
 22 Jako povodní budou před ním odplaveny a zlomeny paže  protivníků, právě
 tak i vůdce smlouvy.
 SIR 9
 17 Dílo z rukou umělce dojde chvály, chválou je i vůdce  lidu, jestliže je
 moudrý ve svých řečech.
 SIR 10
 20 Mezi bratry je ve cti jejich vůdce a v očích  Hospodinových ti, kdo se ho
 bojí:
 SIR 46 18 a potřel vůdce Tyřanů i všechny vládce  Pelištejců.
 DA2 3
 38 V tomto čase nemáme ani vladaře ani proroka ani vůdce,  nemáme celopaly
 ani zápalné oběti ani obětní kadidlo, nemáme místo, kam  bychom ti přinesli oběť prvotin a kde bychom nalezli  milosrdenství.
 1MK 3
 13 I uslyšel Sérón, vůdce syrského vojska, že Juda u sebe  shromáždil zástup,
 sbor věrných, odhodlaných k boji,
 1MK 5
 11 chystají se přitáhnout a dobýt pevnost, do které jsme  se utekli, vůdcem
 jejich vojska je Timótheus.
 1MK 9 30 Dnes si vybíráme tebe, abys místo něho byl naším  knížetem a vojevůdcem
 v naší válce.
 1MK 10
 65 Tak vzdal král poctu Jónatanovi a zapsal ho mezi  nejlepší přátele, když
 ho předtím ustanovil vojevůdcem a údělným knížetem.
 1MK 12
 53 Všechny sousední pronárody hledaly cesty, jak je  vyhubit, a říkaly si:
 "Teď nemají vůdce ani ochránce, vstupme tedy s nimi do  války a vymažme
 památku na ně z mysli lidí!"
 1MK 13
 8 a shromáždění odpovědělo hlasitým voláním: "Tys náš  vůdce místo svých
 bratrů Judy a Jónatana.
 1MK 13
 14 Když se Trýfón dozvěděl, že se Šimeón stal vůdcem lidu  místo svého bratra
 Jónatana a že je připraven bojovat proti němu, poslal  k němu posly se
 sdělením:
 1MK 13
 42 Lid začal psát v listinách a smlouvách: "Roku prvního  vlády velekněze
 Šimeóna, vojevůdce a vládce židů."
 1MK 14
 35 Lid viděl Šimeónovu věrnost i to, jak hleděl oslavit  svůj národ,
 a ustanovil ho svým vůdcem a veleknězem v uznání toho, co  všechno vykonal,
 za jeho spravedlnost a věrnost, kterou zachoval svému  národu, a za úsilí
 všemi způsoby vyvýšit svůj lid.
 1MK 14
 42 Že ho učinili svým vojevůdcem, že se stará o svatyni  a sám ustanovuje ty,
 kdo spravují její záležitosti, že je správcem země,  výzbroje a pevností.
 1MK 16
 11 Ptolemaios, syn Abúbův, byl ustanoven vojevůdcem na  jerišské rovině. Měl
 mnoho stříbra a zlata;
 2MK 1
 25 jediný vůdce, jediný spravedlivý, vševládný a věčný,  zachraňující Izraele
 ode všeho zlého, který sis vyvolil naše otce a posvětil  je,
 2MK 8
 9 Ten rychle vybral z předních přátel králových Níkánóra,  syna Patroklova,
 svěřil mu velení vojska sebraného ze všech pronárodů  a dohromady čítajícího
 ne méně než dvacet tisíc mužů, a poslal ho, aby vyhladili  celý židovský
 národ. Jemu k ruce dal i Gorgiáse, vojevůdce velmi  zkušeného ve válečnictví.
  2MK 9 19 "Král a vojevůdce Antiochos pozdravuje vzácné  židovské občany a přeje jim
 zdraví a úspěch!
 2MK 11
 8 Když byli ještě před Jeruzalémem, zjevil se jim v čele  jako vůdce jezdec
 v bílém odění, třímající zlatou zbraň.
 2MK 12
 20 Makabejský rozdělil své vojsko na oddíly, kterým  postavil v čelo ony dva
 vojevůdce, a ti pak táhli proti Tímotheovi. Ten měl kolem  sebe sto dvacet
 tisíc pěších a dva tisíce pět set jezdců.
 2MK 12
 36 Vojáci velitele Esdriase statečně bojovali, ale byli  už unaveni; proto
 Juda vzýval Hospodina, aby se ukázal jako vůdce  a pomocník v boji.
 2MK 14
 16 Potom na rozkaz vojevůdce ihned vytáhli a utkali se  s nepřítelem u osady
 Dessau.
 2MK 14
 20 Po delším vyjednávání vojevůdce oznámil lidu výsledek  a jednomyslným
 usnesením bylo dojednání schváleno.
 SK 5
 31 toho Bůh vyvýšil jako vůdce a spasitele a dal mu místo  po své
 pravici, aby přinesl Izraeli pokání a odpuštění hříchů.
 SK 7
 39 Ale naši praotcové ho nechtěli za vůdce, zřekli se ho  a
 zatoužili po Egyptu.
 SK 13
 10 "Ty svůdce všeho schopný, synu ďáblův, nepříteli Boží
 spravedlnosti, kdy už přestaneš podvracet přímé cesty  Páně?
 R 2
 19 Myslíš si, že jsi vůdcem slepých, světlem těch, kteří  jsou ve
 tmách,
 2K 6
 8 procházíme slávou i pohanou, zlou i dobrou pověstí;  mají nás za
 svůdce, a přece mluvíme pravdu;
 2J 1
 7 Do světa vyšlo mnoho těch, kteří vás svádějí, neboť  nevyznávají,
 že Ježíš Kristus přišel v těle; kdo takto učí, je svůdce
 a antikrist.
 ZJ 20
 10 Jejich svůdce ďábel byl uvržen do jezera, kde hoří  síra a kde je
 již dravá šelma i falešný prorok. A budou trýzněni dnem  i nocí na věky věků.
Kdo je vůdce?
 Etymologicky pojímáno, je vůdce ten, kdo stojí  v čele, anebo lépe řečeno ten, kdo je hlavou  společenství. A jako každá hlava hledí, přemýšlí, jedná  za celek, tak musí i ten, kdo stojí v čele přebírat  všechny tyto funkce za ono souručenství, které je bere  jako hlavu.
 Vedoucí je ten, kdo ví, vidí, realizuje, ale též  ten, kdo dokáže vysvětlit, pohnout vůlí a uskutečnit co  vypřemýšlí. Vedoucí však musí nutně vědět, co chce.  Jedině tenkrát je přijatelný pro svěřence, dokáží-li  pochopit, co zamýšlí.
 Rozhodnout se neznamená téměř nic důležitého,  důležitější je uskutečnit, vykonat, co programově zapadá  do jeho činnosti.
 Být vůdcem neznamená jenom vykonat určité dílo. To  znamená spíše ovládnout lidi, dokázat je sjednotit, mít  je rád a vědět, že mu to dokáží stejně splácet. Být přede  všemi! Je to docela jiná funkce než být předsedou.  Chceme-li doopravdy pochopit, co znamená vedoucí určitého  záměru, ptejme se těch, kdo na sobě nesou zodpovědnost.
 Vedoucí nezkouší teprve sílu, výmluvnost, odvahu  nebo jakoukoliv jinou schopnost. Vůdce nesmí pořádat  svoje pocity anebo hledat mezi různými zájmy. Musí  dokázat už při prvním setkání se svým zástupem nebo  smečkou vykonat každou práci, kterou požaduje, musí  dokázat rozlišit, musí vědět kolik jednotlivci dovedou  a musí též vědět, jakou solidaritou by mohl spojit  všechny za jedním cílem.
 Vůdce musí téměř elektrickým pohledem změřit osoby,  jejich sílu i možnosti realizace. Nesmí se dát strhnout  k velmi hlasitým rozkazům, jeho pohled však nesmí být  měkký, ale podmanivý, jako sv. Pavel, který dokázal  ovládnout svoje posluchače pouhým pohledem.
 5
 Vedoucího nemůžeme definovat vnějšími projevy. Jeho  podstata spočívá v poslání, ale jeho základní povinností  je mít své svěřence v dokonalé péči. Musí vědět všechno  o člověku všeobecně, ale musí znát všechny jednotlivce do  posledních podrobností, poznat jejich způsob jednání,  vystupování. Ty jej někdy budou spoluutvářet v pevnou  hlavu, která počítá s eventualitami, ale s rozhodností,  zápalem a horlivostí strhává všechny svým směrem. Musí  nutně jako první nastolit nebo dokázat nastolit kázeň.
 Člověk je sice tvorem sociálním a nemůžeme  podceňovat jeho živelnou touhu po osobní svobodě, po  svobodě osobního projevu. Vůdce není nikým menším, než  osobností, které je svěřeno společné dobro.
 Rozpoznávací znamení dobrého vůdce: - pouhá  přítomnost usměrňuje a získává pro službu všeobecnému  dobru.

 7
 Potřebujeme vůdce?

 Žádný kolektiv není schopen dávat srozumitelný  rozkaz. Stejně oddíl bez vedoucího je trup bez hlavy.  Hlouček bez šéfa nebo vedoucího je shlukem lidí, který  bloumá a vyhledává více dobrodružství a podléhá snadno  panice. Shluk lidí nedokáže dát jasný směr sebemenším  společným akcím. Člověk cítí už automaticky, že je  potřebí, aby někdo vedl.
 Rozkaz vedoucího musí být vždy jasný, musí dovést  roztřídit důležité od méně důležitého. Vedoucí musí  dovést přemýšlet a přenést své myšlenky na podřízené.  Stejně nenápadným způsobem jako nervový systém v lidském  těle. Bez rázného vedení je každý oddíl neutralizován,  i ty nejušlechtilejší myšlenky jsou nenápadně vymazávány.
 Chybí-li vedoucí, zmocní se davu anarchie a ta není  dobrá k ničemu jinému, než aby rušila, bourala  a nekonstruovala.
 Jeho základním tvůrčím úkonem v davu, zástupu nebo  v oddílu je umění sjednotit, uspořádat a podřídit. Bez  vedoucího se i ta nejlepší skupina roztříští, rozplýtvá  energii a přivede i nejdokonalejší dílo do zkázy. Vůdce  je víc než symbol jednoty. Každý kolektiv, který má  dobrou hlavu, dokáže být odvážným oddílem, který ochotně  realizuje všechno, co poznává jako uskutečnitelné.
 Protože každý oddíl přichází i se svými  zvláštnostmi, které jsou buď skryté nebo zjevné  v jednotlivcích, kteří oddíl tvoří, přichází i úzkoprsost  a sobectví. Konflikty nebo výkyvy v inteligenci mohou  znamenat příčinu počínajícího rozkladu a znemožní  uskutečnění společného díla. Ať je vedoucí jakkoliv  i méně dokonalý, podstatným rysem oddílu musí být  schopnost poslechnout. Jemu je potřebí přenechat  koordinaci aktivit, jemně se umět podřídit jeho vůli  a skoro živelně toužit po sjednocení svých přání s jeho  úmysly. Protože jeho vůle, vytříbená zkušenostmi, má  povinnost zocelit i jejich osobní c h c i .
 Chceme-li dosáhnout většího úspěchu ve velkém díle,  není možné nechat rozptýlené i velmi aktivní členy oddílu  nebo třídy. Pak vedoucí musí bezprostředně ovládat celé  uspořádání díla, které má být realizováno, ale  bezpodmínečně musí znát nejlepší způsob uskutečnění,  přitom jeho podřízení mají vědět, že jeho vůle vychází  z ryzího úmyslu a dobrého srdce, že to není jen snaha  poroučet. Méně dokonalý oddíl může dobrým vedením  vytvořit velké hodnoty. Ale i nejlepší oddíl nutně  zklame, jestliže jeho členové budou tříštit názorově  úmysly svého vůdce a zašlápnou i počáteční nadšení, které  je vždycky nutné.
 Opravdový vůdce nepotřebuje nikdy zdůvodňovat svoji  autoritu. Ale musí poznávat, že jeho podřízení jej berou  vážně. Sjednotit, spořádat množství svojí autoritou někdy  přesahuje i možnosti prostého člověka. Proto nemůže nikdo  lehkovážně nastoupit do funkce vedoucího, ale musí mít  něco z onoho principu přirozeného, Božího, musí sám ctít  vyšší poslání.
 Dokáže-li to svojí autoritou přenést na nejvyšší  autoritu Boží, je jeho velikost participací na Božím  díle.
 5
 Duch oddílu nebo skupiny je tou nejskvělejší věcí,  je-li jednotný. Vedoucí nemůže vědět zcela všechno,  nemůže všechno poznat a ani všechno pozorovat. Proto je  potřebná ona unifikace celé smečky nebo oddílu, která je  si vědoma zodpovědnosti za dílo, jež má být uskutečněno.  Byla by to ale koncepce pochybná, kdyby oddíl chtěl zcela  převzít vedoucí roli svého jedinečného vedoucího.
 Právem vedoucího není jen nařizovat, musí též  pochopit, kolik jeho podřízení dovedou. Nejde o udělení  rozkazu, ale o celé dílo. Kdo dovede jen rozkazovat  a zůstává stranou uskutečnění společného úmyslu,  atomizuje dílo i oddíl a ničí svou autoritu.
 Správný vedoucí vychází ze skutečnosti, že všechna  moc vychází od nejvyšší autority. Vedoucí nemusí  posuzovat dílo, ale soudcem je vzhled uskutečněného  záměru. Tam se nedá nic předstírat, tam je - anebo není.
 Oddíl, který nemá hlavu, je absurdní, i kdyby se  skládal ze sebe inteligentnějších členů. Oddíl může být  tvořen solidními osobnostmi, ale přesto všichni potřebují  šéfa, který dokáže orientovat všechny jedním směrem.  Dovede je pohnout k souzvučné vzájemné akci, ke  společnému riziku, k napřažení sil za společným úspěchem.  Vedoucí vytváří harmonii oddílu. Není to jednoduché, není  to vládnutí, ale není to ani hra.
 5
 Největší poslání šéfa: sloužit. Tento dar dostává  člověk od Boha, má jej dokázat společensky užít, nikoliv  osobně zneužít. Je to právo dávat rozkazy a spořádat  všechny úmysly do společného záměru. Proto není možné  zvolit nebo ustanovit jen vedoucího, ani byl-li by toho  kolektiv schopný, je potřeba jej přijmout jako  skutečnost, jako pravdu, která je ovládne. V žádném  případně nepanuje proto, aby jen vládl. Neslouží však  lidem jenom bezhlavě, pomáhá jim, aby dokázali svoji  službu proměňovat v pomoc. Prvním duchovním záměrem  vedoucího je sjednotit všechny ke společné službě.  Sloužit Z našeho hlediska znamená sloužit - podávat  pomocnou ruku ve jménu Božím. Každá jiná autorita, která  není v souladu s touto nejvyšší, je jednoduchým  uzurpováním práva, které vychází od Boha. Sloužit znamená  umožnit všem, aby měli společnou zásluhu, ať se jedná  o soudržnost, poslušnost, o realizaci jakékoli úsluhy  osobní.
 Autorita je služba, ale služba důstojná. Nemůže být  jenom uskutečňováním osobních požadavků, ty musí být  v souladu s požadavky celé skupiny nebo oddílu, je to  povolání. Vedoucí musí někdy dokázat vyžadovat od skupiny  velkou sílu a někdy i tvrdé oběti, nesmí však být  despotou. Vždycky se musí jevit jako odvážný, ale citlivý  služebník. Jednou ze známek, že dokáže dobře ovládat  svoji skupinu, je, když jednotlivci nezvedají posupný  hlas a nezesměšňují ani případný omyl nebo neúspěch  vedoucího.
 Ona dobrovolnost, která se otevírá působením jejich  vedoucího, nesmí být něčím vnějším, ale musí znamenat  přilnutí celou vůlí ke společnému dílu. A to představuje  dobře formovaná vůle vedoucího. On sám musí dávat příklad  poslušnosti, sám musí dovést se podrobit, chce-li totéž  po svých podřízených. On sám musí mít největší zájem  o společné dílo.
 Má nejdříve hledat ozvěnu v těch, kterým velí,  protože vedoucí je ten, který dává orientaci a nabízí  svoji pomoc. On sám musí projevovat vůli spojovat,  v každém případě musí mít aspoň nejlepší vůli pomáhat.  Oddíl může vyrůst jen jako celek. Vůdce sám musí hledět,  aby se nemohli sobecky prosazovat jednotlivci; tedy sláva  i pád jsou věcí společnou. V každém případě musí dokázat  ztrácet se ve své funkci do té míry, že všechny úspěšné  projevy přičítá svým svěřencům, nikoliv sobě. Hlas jeho  svědomí musí být jemnější, aby neupadl do tvrdosti  a neprosazoval jen svoji vůli. Jeho služba má společenský  charakter.
 Tedy dávat rozkaz znamená nejdříve sloužit.
 Vůdce musí mít dostatek zodpovědnosti za všechny.
 Zaměstnání vedoucího:
 Všechny povinnosti vedoucího vycházejí z jeho  poslání naplnit svěřený úkol kvalitním naplněním díla. Je  to pro něj zkouška bez mezer dokonalosti. Jestliže  nečinně hledal pro svoje dílo nebo pro svoje poslání  teprve orientaci, zklamává. Pravé vedoucí postavení  nezískává svou fyzickou silou, svým sebejistým  vystupováním, nýbrž svým nenápadným působením vpředu před  oddílem. Musí ho být vidět aspoň o krok před těmi, které  vede.
 Důvěřovat vedoucímu je teprve důsledkem obdivu  a víry v jeho poslání. Úcta k němu ale musí vycházet  z jeho mravních kvalit. Ty musí trvat tak dlouho, dokud  stojí v čele. Skutečný šéf je ten, kterého můžeme  obdivovat, mít rádi i následovat. Musí znát svoji  kompetenci, svoje kvality i své hodnoty, které musí  dokázat realizovat neustále. Jeho zájem musí být krajně  formován touhou sloužit za všech okolností i ve všech  zvláštnostech, které by dokázaly jeho oddíl zaskočit.  Svými výroky, svojí čilostí, pohledem, gesty, svojí  připraveností obětovat všechno své pro tu službu, kterou  představuje, musí být pro svůj oddíl viditelným vůdcem.  Vychází z jiného předpokladu než jen z pouhé touhy  člověka věřícího, který usiluje o dokonalost.
 Osobnost vedoucího se musí utvářet již od  nejútlejšího dětství a pak nesmlouvavě u dospívajícího.  A je třeba dbát, aby vedoucí ve všech vnějších projevech,  ve vystupování, dovedl již získávat kontakt s těmi, kdo  je obklopují.
 Vedoucí musí být mravně přítomen všude, kdekoliv se  jeho oddíl pohybuje. I když nemůže být fyzicky přítomen  se všemi, musejí cítit jeho prostý příchod anebo pouhou  vzpomínku tak intenzivně, že jim tato myšlenka pomáhá  udržet úroveň započatého díla.
 Pravá kvalita vůdce je zjevná nejvíce v nejprostších  úkonech. Pomáhá posilovat vůli a přímo strhuje k onomu  nenápadnému následování, takže jeho svěřenci netouží po  ničem víc než po tom, aby mohli svého vůdce následovat.  Jsou spokojeni s kvalitami, které u něho nalézají, učí se  vidět svět poněkud jinak. On jim zpřístupňuje dokonalý  obraz věcí denního života. Vůdce dokáže intuitivně  pochopit smýšlení celé skupiny a realizovat svoje  poslání. Podílí se na naději i na odhodlání dosáhnout za  každou cenu toho, čím člověk roste. Jeho služba nespočívá  ve službičkování, které ponižuje. Nedokáže se "zahazovat"  v ničem a s nikým.

 5
 Jaké kvality musí mít vůdce?

 Víru ve své poslání. Ten, kdo by nevěřil ve svoje  úspěšné poslání, si nezaslouží, aby byl šéfem. Nestačí  však jenom věřit, je potřebí dokázat svoje poslání sdílet  s nadšením. Je třeba, aby každý, kdo jej pozoruje, chápal  zodpovědnost za naplnění díla. Vedoucí musí dovést ideál,  který žije, svěřovat jiným. Nespočívá v počtu, ani  v materiálním zaopatření, ani v duchaplnosti, s kterou  dokáže se svými protivníky jednat. On sám má dokázat  vytvořit klima, ve kterém každý, kdo participuje na jeho  poslání, dokáže ho s nadšením nejen sledovat, ale  i následovat.
 Vedoucí, který nevěří ve své poslání, nedokáže být  šťastný. Z žádného úspěchu nemá radost, bere jej jenom  obchodně. Skeptik nemůže než ubírat ze smutku, ale nedává  onen životodárný oheň. Nemůže se obracet ke svým poddaným  ani takovými výrazy, jako:"Je-li to k čemu dobré", nebo  "Stejně se nám to nepodaří", nebo "Co s vámi dokážu".  Tímto způsobem by stačil zničit všechno, co by jinak bylo  ušlechtilé, jemné a plné aktivity. Takové věty ať raději  ani nezná. Tím méně ještě, aby se k ním obracel větou  "Nemáme co dělat".
 V žádném případě si nemůže dovolit být nezaměstnaným  ve chvíli, kdy žádá po jiných vypětí. Stačí pouhá víra  v jeho poslání, v jeho možnosti uskutečnit s dostatečnou  energií svůj úkol a ti, kdo jej pozorují, nemohou než se  postavit po jeho boku. Ze všeho první je věřit ve své  poslání. Vyžaduje to oběť, formování všech částečných  zájmů, žádá si to kázeň, které musí podrobit někdy i svůj  sklon k pohodlnosti. Všechno, co jej naplňuje, je  proniknuto jedinou touhou strhnout všechny na svou  stranu. Není třeba, aby všechno dělal s naprostým  zaujetím. Ten, kdo by dělal všechno jen pro získání  úspěchu, ať finančního, hmotného, anebo pro získání  kariéry, nemá předpoklad pro to, aby mohl vést. Musí mít  řádný rozhled.
 Vůdce nesmí být bázlivec. Naopak, jeho odvaha musí  být známa a každému musí být jasno, že strachu jej  zbavily jeho ideály. Jestliže vedoucí věří ve své  poslání, je to pro něj největší šance. Ten, kdo dokáže  jiným vykreslit jasné nebe úspěchu, naplní i své  podřízené onou rozhodností, která pomáhá překonat  v člověku všechno negativní.
 Vůdce musí být optimista. Takový, který svoji radost  rozdává. Kladné hodnoty má hledat kolem sebe tak, jako  při pohledu na poloprázdnou láhev. On má vidět vždycky tu  polovinu naplněnou.
 Ve světě je však více věcí, které srážejí,  znevažují, zbavují odvahy, učí nelásce, vedou k posměchu.  Vedoucí musí dokázat nalézt i v této špíně vždycky nějaký  jasný květ. Jestliže sám trpí nerozhodností mezi dobrem  a zlem, snadno přenese tuto praxi i na své podřízené.  Jeho odpovědnost vyžaduje radost, která se dokáže dělit.  Vedoucí má být dynamický, pohyblivý, má vždycky důvěřovat  v úspěch, vyhýbat se všem záležitostem, které by jej  mohly srážet. Nesmí se dát zdeptat ani nepřátelstvím nebo  neúspěchem.
 Žádný neúspěch anebo chyba jej nesmí rozčílit. Tím  by přenášel nepřekonanou nervozitu na své svěřence a tak  by zradil své poslání.

 Jádro autority

 Dobrý vedoucí je skutečným viditelným znamením  kázně. Proto musí mít své svědomí precizováno podle  nejjemnějších zásad, nejdříve občanských, a protože jde  o oblast ovlivněnou náboženstvím, i po této stránce má  být opravdově věřícím. To znamená, že žije svou víru.
 Jeho autorita musí jemně ovládat celou skupinu bez  obav, že by některý z jejích členů mohl zneužívat jeho  dočasné nepozornosti nebo únavy. Je to vklad, který je  vedoucímu svěřen, aby jím obohacoval všechny, kdo budou  v okruhu jeho působení. Musí být dobrý pro všechny hochy;  nesmí zneužívat dary pro sebe, má-li je distribuovat  všem.
 Autoritu, která by byla narušena, otřese sebemenší  negativní maličkost. Kdokoliv si nedokáže svoji autoritu  ve skupině nevynucovat, ale žít, není hoden, aby zastával  vedoucí místo. Vůdcova velikost závisí na jeho ochotě být  vždycky hotov sloužit.
 Žádný vedoucí nemá právo z nedůležitých důvodů vzdát  svoji funkci. Hranicemi jeho působení není nic jiného než  všeobecné dobro. Nikdo z podřízených nemá mít dojem, že  je deptán autoritou. Za žádnou cenu nesmí ponižovat  podřízeného, ale v žádném případě nesmí docházet ani  k sebelehčímu zesměšnění jeho autority. Je též namístě  uvažovat i o negacích, které jsou neúnosné. Vědomosti  i dovednosti vůdce jsou těžce získané, proto celá jeho  vážnost spočívá na nutné subordinaci těch, kdo jsou mu  svěřeni.
 Největším neštěstím vedoucího je, bojí-li se  vystupovat jako autorita. On sám se nesmí nikdy odvážit  strhávat autoritu svých nadřízených. Hledá-li popularitu,  musí ji získávat jedině solidností ve vystupování  a poctivostí v akcích. Nemá zde místo žádný nepořádek.  Teprve ten se stává moudrým podle sv. Tomáše, kdo dokáže  vyučovat, teprve ten má naději na dokonalost, kdo dokáže  obětovat své osobní za jiné.
 Umění se rozhodovat a začít

 Strach vedoucího většinou pramení z jeho nechuti být  první anebo z jeho osobních ambicí, jinak řečeno,  chce-li velmi lehce získávat svoje neotřesitelné  postavení, nesmí mít obavy ze změn, vždy musí mít víc  odvahy než všichni jeho podřízení. Nic není tak  nebezpečné jako neschopnost se rychle rozhodnout. Je to  vždy zkouška, které ho podrobuje každý z jeho  podřízených. V každém okamžiku hotov zasáhnout, vždy  pohyblivý, ale o každém rozhodnutí, o kterém informuje  své podřízené, musí být pevně přesvědčen, musí si být  jist, že je správné. Každý nedostatek aktivity nebo  dokonce pasivita jsou hříchem. Nesmí se jimi dát  ovládnout. Je všeobecnou pravdou, že radost duše přichází  z pohybu, z činnosti.
 Vedoucí, který své rozkazy a jejich splnění odkládá  na příhodnější dobu, aby snad mohl lépe jednat, není  skutečným vedoucím. Vůdce poznává pravý čas  k iniciativním zásahům. Jak praví maršál Foch: "Poznávám  svoji příležitost". Jeho činnost nesmí spočívat ve  střídání funkcí. Taková činnost by jej od svěřených hochů  snadno odloučila.
 Naší mladé generaci v přítomné době velmi schází  obrazotvornost a víra v možnosti, které může člověk  rozvíjet ve jménu Božím. Jak praví sv. Pavel:"Všeho se  mohu odvážit v síle, která pramení z Boha". Prostředí, ve  kterém může rozvíjet svoji aktivitu, musí být proto velmi  pružné.
 5
 Odpovědnost a autorita jsou velmi úzce spojeny.  Nikdo by se neměl pokoušet je izolovat, protože autorita  může růst jedině tam, kde k slovu i k dílu zodpovědně  přistupujeme. Iniciativa může existovat v čisté podobě  všude tam, kde se dokáže jedinec přesně rozhodovat.  Možnost rozhodovat se je specifickou kvalitou každého  vedoucího. Musí být ochoten spolupracovat se vším, co je  dobré, jinak propadne anarchii.
 Vedoucím se člověk vlastně rodí. Může s lehkostí  a nadšením začít jakékoliv dílo, se zápalem je zdokonalit  a vždycky najde správný cíl.
 Proto je lépe mít méně nápadů k realizování, ale ty  vybrané realizovat do důsledku.
 Zásada, že kdo neuměl poslouchat, těžko bude  poroučet, je platná i dnes. Nic tak neotřese autoritou  jako pochybnosti. Šofér nikdy nepochybuje, že dojede  k cíli. Zde nestačí jen pasivně přihlížet nebo sledovat,  zde je potřebí vytvářet celé prostředí, které nenápadně  nutí, vede k opravdové úctě k autoritě.
 Rozhodnutí znamená zvládnutí problému vcelku  i v jednotlivostech. Není to jenom poslání inteligence  nebo matematického výpočtu, je to svobodný úkon vůle,  která se moudře dokáže orientovat ve věcech, okolnostech  i v lidech.
 Nejdříve pochopte to, co máte v úmyslu, ale potom  bez kompromisu realizujte. Pevná vůle musí být silou,  která uskutečňuje. To je začátek úspěchu. Zase to všechno  závisí na kvalitě charakteru. Bylo by bláhové se  domnívat, že bez vyššího stupně inteligence můžeme z moci  svého postavení soudit, analyzovat, vykládat a rozhodovat  jakoukoliv situaci či problém. Člověk, který se nedokáže  ihned rázně rozhodnout, je vždy všude se zpožděním nebo  dobíhá v poslední chvíli, nebo jeho rozhodnutí  nepřesvědčí. Hodnota každého vůdce závisí na rozhodnosti  v jednání. Musí být natolik silný, aby dokázal získat  zájem o daný problém a aby výhledově jasným způsobem  dokázal předvést koncepci úspěšného závěru. Musí vážit  situaci i okolnosti a jednat okamžitě. Musí pochopit, co  je stupnicí jeho jednání.

 Duch kázně

 Většina našich vedoucích se dokáže snadno podřídit  svým nadřízeným, ale s obtížemi dovede tuto funkci vzít  na sebe. Skutečný vedoucí musí vyžadovat nekompromisně  pochopení realizovatelných myšlenek, ale musí zůstat  osobně jedinečný ve své koncepci. Má být originální, nemá  odzírat nebo opisovat. Nedebatí a nepouští se do kritik  názorů, které předkládá. Vidí hned zpočátku všechny možné  obtíže a nesnáze, které by mohly zlikvidovat i dobré  ideje. Velkým nebezpečím je u většiny našich mladých  vrozená pohodlnost nebo rutinérství, které brání  jakékoliv osobní invenci. Kritika za každou cenu dokáže  zničit i morálku. Útočí na odvahu jednotlivce a do  množství vnáší nejistotu. Tím zlikviduje jednotu v akci.
 Opravdový vedoucí nepodrobuje své nadřízené nikdy  veřejné kritice, nepranýřuje jejich chyby. Nevystupuje  nikdy jako soudce, už z pouhého požadavku služby, ze  které nesmí vyjímat nikoho z lidí. Hluboká morální  jistota mu brání jakýmkoliv způsobem se dotýkat negací,  které jsou zjevné u jiných, protože jej zbavují rovnováhy  a drahocenného času.
 Je třeba pamatovat, že kázeň není nikdy rizikem,  které by nás přivádělo níže. Být ale ukázněný, to  neznamená být zakřiknutý, hrát si na skrčence, nechat  jednat druhé, vyhnout se zodpovědnosti. Znamená to  přijmout rozkazy s nadšením a s láskou a vykonávat je  ihned a s nadšením. Ukázněnost vedoucího však neznamená  tvrdost v jednání.
 5
 Vůdce musí jemně a s otcovskou láskou dokázat  přesvědčit o správnosti své cesty. Kritériem mu zůstane  bezkompromisní následování jeho podřízenými. Ukázněnost  neznamená jenom mlčení, abstinentismus nebo vykonávání  cizí vůle. Svou dobrotou podpírá celé družstvo. Podřízení  nesmějí jenom bezhlavě vykonávat rozkaz vedoucího, ale ke  všemu je třeba zaujmout osobní stanovisko.
 Dobře chápaná kázeň osobnost nezabíjí, ale všechny  síly v člověku i v množství uvádí do souladu. Neznamená  ovšem vždycky osobní obohacení anebo bezpodmínečný  přírůstek energie. Zde jde o společné dílo. Všechno, co  by vystupovalo z množství jako osobité, by narušovalo  harmonii. Pozorujeme to i v životě rodiny, anebo  jakéhokoliv většího společenství. Dokáže-li se  jednotlivec v množství ukáznit, znamená to vždycky pro  zúčastněné i pro ty, kdo to pozorují z větší dálky,  blahodárnou výchovu. Kázeň je onou základní silou, kterou  oddíl vyhrává.
 Vedoucí nesmí opomíjet informace, které mu dávají  jeho podřízení vzhledem k možnosti dosažení cíle. ve  svých názorech nesmí však vystupovat jako neomylný a jen  vynucovat disciplínu. Mohl by být velmi brzo generálem  bez vojska.
Odvaha k dílu

 Nikdo se nesmí spokojit s pouhým názorem, nápadem  anebo radou. Je potřebí je uskutečnit. Nejde jen o daný  rozkaz, ale o jeho vyplnění. Proto nemůže být vedoucí  osobností člověk mdlý, bez energie. Nesmí to být nikdo,  kdo je hrubec, musí naopak dokázat i v realizaci myšlenek  vystupovat vždycky jemně a se sebekázní, ale nesmlouvavě.  Musí mít vnímavé srdce, které se nezastaví při poznání
 prvních obtíží.
 Správný vedoucí dokáže učinit možným i to, co je pro  jiné nemožné. I on se musí dovést podřídit a pomáhat těm,  kdo ho nutně potřebují. Musí dovést v každé situaci  aranžovat prostředky. Bděle pozoruje nebezpečí, ale nedá  se jím zastrašit. Vychází z jednoho poznání, že všechny  obtíže jsou tu proto, aby se mohl osvědčit.
 Správný vedoucí musí umět převést myšlenkový tok  i jeho uskutečnění žádaným směrem. Jeho úspěch spočívá ve  vytrvalosti. Rychlé rozhodnutí většinou brání v možnosti  dopustit se omylu. Ten, kdo nedokáže riskovat, nemůže nic  získat. Kdo nedokáže triumfovat nad obtížemi, nemůže být  nikdy v čele. První požadavek rychlého rozhodování je  vlastní síla vůle. Všechno, co mohu, hledím uskutečnit.  Každá akce má nést osobní pečeť. Musí obohatit a zpevnit  vůli vydržet.
 Ať je vedoucí jakkoliv dokonalý, vycvičený,pevný ve  víře ve svoje poslání, přece musí prožívat někdy i těžké  hodiny, které mohou být někdy k neunesení obtížné.  Výchova k vedení musí začínat velmi časně v době, kdy se  zásady téměř vdechují s čistým jasným vzduchem mládí.  V době, kdy se těší z úspěchů rodičů, sourozenců, kdy se  dokáže radovat ze všeho, co se podařilo jiným, kdy se  jako dítě cvičí v překonávání nepohodlí a brání slabšího,  tenkrát se vytváří základ, který je mu jasnou  perspektivou, že bude schopen vést. Nejdříve musí poznat  ve vlastním nitru, že zná, že ví, že dokáže. A kolik  dokáže mu má právě umožnit jeho rodina, v níž se dají  i bez bolesti ještě překonávat i osobní nešikovnost  a neúspěchy. Všechny prameny této vůdčí osobnosti se  stékají právě v tomto ranném dětství.
 Klid (citáty z Bible)
 L 12
 19 a řeknu si: Teď máš velké zásoby na mnoho let; klidně
 si žij, jez a pij, buď veselé mysli.'
 L 23 56 Potom se vrátily, aby připravily vonné masti  a oleje. Ale v sobotu zachovaly podle přikázání sváteční  klid.
 SK 9
 31 A tak církev v celém Judsku, Galileji a Samaří měla  klid, vnitřně i navenek rostla, žila v bázni Páně  a vzrůstala počtem, protože ji Duch svatý posiloval.
 SK 12
 17 Pokynul jim rukou, aby je uklidnil, a vypravoval jim,  jak ho Pán vyvedl z vězení; nakonec jim řekl: "Povězte to  Jakubovi a ostatním bratřím." Pak odešel z města.
 SK 15
 31 Když jej bratři přečetli, velmi se zaradovali, protože  je uklidnil.
 SK 19
 35 Teprve městský tajemník uklidnil zástup a řekl:  Efezané, kterýpak člověk by nevěděl, že město Efez je  strážcem chrámu velké Artemidy a jejího obrazu seslaného  z nebe!
 SK 19
 36 Protože o tom nemůže být pochyb, musíte zachovat klid  a nedělat nic ukvapeného.
 SK 22
 2 Když uslyšeli, že k nim mluví hebrejsky, úplně se  uklidnili a Pavel pokračoval:
 SK 24
 10 Když ho místodržitel vyzval k obhajobě, Pavel  promluvil: "Vím, že už mnoho let vykonáváš úřad soudce  v tomto národě, a proto s klidnou myslí přednáším svou  obhajobu.
 5
 1K 16
 18 Uklidnili mé i vaše srdce. Važte si takových lidí!
 2K 11
 4 Když někdo přijde a zvěstuje jiného Ježíše, než jsme  my zvěstovali, nebo vám nabízí jiného ducha, než jste  dostali, nebo jiné evangelium, než jste přijali, klidně  to snášíte!
 GA 1
 7 Jiné evangelium ovšem není; jsou jen někteří lidé,  kteří vás zneklidňují a chtějí evangelium Kristovo  obrátit v pravý opak.
 1TM 2
 2 za vládce a za všechny, kteří mají v rukou moc,  abychom mohli žít tichým a klidným životem v opravdové  zbožnosti a vážnosti.
 ZJ 11
 10 Obyvatelé země budou z toho mít radost, budou jásat  a navzájem si posílat dary, protože tito dva proroci jim  nedopřáli klidu.
 Klid a sebevědomí
 Žádné maličkosti neberme tragicky a tragické věci  zjednodušujme. To by mohlo být i posláním všech, kdo by  měli stát v čele. Ten, kdo chce poroučet jiným, má si  nejdříve dokázat, že dovede poručit sám sobě. Bez  sebekázně nemůže člověk doufat, že zvládne jiné. Je to  vážný úkol, ale musí být pojímán jako začátek vedení  jiných. Tedy: kolik dokážu se sebou, tolik mohu očekávat  od jiných.
 Žádný vedoucí nesmí být bojácný. Zjistí-li však  v sobě jakýkoliv strach, musí jej nejdříve dokázat  překonat. Běda vedoucímu, vědí-li jeho podřízení, že se  bojí. Musí dokázat vítězit nad každou situací. Ve  chvílích nebezpečí se celá smečka dívá na svého  vedoucího. Pozorují jeho odvahu nebo úzkost nebo dokonce  zbabělost a implantují ji do celé družiny. Je pravým  dobrodiním, jestliže máme nad sebou nebo vedle sebe  člověka, o kterého je možné se opřít. Klid ve  vystupování, jasnost ve vyjadřování a rozhodnost  v jednání dokážou podmanit si druhé ve chvílích úzkosti.  Aby zůstal vedoucí klidný, musí dokázat ovládat se.
 Žádný vedoucí, který by byl příliš znavený, malátný,  nerozhodný nezvládne sebemenší nesnáz. Neodhadne hranice  svých možností. Zdraví a odvaha jsou důležitými  předpoklady. Poznáváme, že čím více vlastních neúspěchů  dokázal vedoucí ve svém dětství zvládnout, tím větší je  jeho zkušenost, kterou může vtěsnat do své autority.  Nepodléhat únavě, to znamená být schopný vést.
 Vedoucí se vyhýbá zbytečným řečem. Důležitější je  vždy bedlivě naslouchat a svůj úsudek jen velmi opatrně  vyslovovat. Mlčenlivý vedoucí ukazuje sílu vůle,  intenzivní schopnost uvažovat, získá si snadno respekt.  Má-li vedoucí zůstat klidný, je potřebí, aby ho  nezaskočila ani přílišná zaměstnanost, ani nenadálé  rušivé okolnosti, ani jednání lidí, a ani on sám nesmí  propadnout nekázni. Ať nikdy nevysloví větu: "Jsem zcela  zničen". Znamenalo by to, že se vzdává vedení. Trpělivost  je velkou zárukou pořádku. Ztratit kontrolu nad sebou,  znamená vzdát se autority nad jiným. Máme-li být hlavou  jiných, zkusme neztratit svoji.
 Smysl pro skutečno
 Nepomůže sebelepší spekulativní myšlenkový pochod;  jestliže nedovedeme myšlenku uskutečnit, unikne nám první  smysl. Vedoucí se nesmí pohybovat nad danostmi vzdálenými  skutečného života. Není ani pesimistou, ani neskutečným  optimistou; svým realistickým přístupem k věci dovede  hodnotit, roztřídit a uskutečnit.
 Potřebuje mít i opravdový smysl přizpůsobovat se  lidem i okolnostem a vystupovat jako ten, kdo situaci  zvládá. Svým realismem dává směrnice všem, kdo jej mají  následovat nebo kdo jej pozorují. Mít smysl pro realitu,  znamená především nejdříve poznat sebe sama, všechny  možnosti a hranice, až kam se může odvážit. Nesmí  lamentovat anebo jenom sterilně pozorovat běh událostí  kolem sebe. Nežije z formulí, ale ze skutečných  praktických podnětů. Řešení jakýchkoliv okolností znamená  pro něj myšlenkovou rozhodnost radostným projevem. Nic  nesmí považovat ani ve své organizaci za neměnné. Nedá se  uspat vědomím, že jeho věc je neuvěřitelně dokonalá.
 Žádnému problému se nehledí vyhnout, ale řeší jej.  Proto musí nutně každý den dostudovávat, meditovat,  zdokonalovat všechny síly v sobě. Nikdy nesmí vymazávat  minulost. Jeho smysl pro skutečnost se váže na zkušenosti  všech minulých generací.
 Hledá pro ně bezprostřední uplatnění v přítomném  světě, ve kterém se pohybuje, v němž realizuje  a zdokonaluje pokrok. Pro něho je málo říkat "doufám,  myslím, představuji si", pro něho je formou výrazu  "věřím", to znamená, že věří především sobě, svým  schopnostem, svému poslání, věří, že dokáže dešifrovat  sebesložitější okolnosti. I tam, kde jiní považují  záležitost za neměnitelnou, poznává možnosti rozvoje. Mít  ale ponětí o uskutečnitelném, znamená pro něj, že všechno  má tuto možnost v sobě. Nikdy neztrácí ze zřetele pohled  na cíl. Vychází z přítomných možností a synteticky je  dokáže zladit. Hodnotu svého působení měří až získaným  výsledkem.
 Musí být technikem všech všeobecných ideí. Dovede  předvídat i dlouho do budoucna a klade si okamžitou  otázku, co je na věcech nebo na záležitostech pravdivé,  skutečné a uskutečnitelné. Bystrost jeho duševního  pohledu je v tomto ohledu základní kvalitou. Pracuje  intenzívně, jakoby podle geometrických zásad. Všechno, co  je nevyhnutelné, dokáže přijímat jako zužitkovatelné.  Neignoruje žádné nesnáze. Vidí možnosti růstu. Jeho plány  se nepohybují po ideách neuskutečnitelných.
 Vedoucí se schopností vůdce musí být schopen  předvídat možnosti, podle nich organizovat, dávat  rozkazy, kontrolovat. A to podle toho, jakým způsobem se  má naplňovat jeho poslání. Zdokonaluje všechny možnosti,  které považuje pro jeho svěřence i pro něho samého za  výhodné.
 Nejhorším proviněním by bylo pustit se do akcí,  o kterých není přesvědčen, že jsou správné. Nemůže vědět  všechno, není též rozumné se vyptávat svých svěřenců na  jakékoliv řešení. Vždy musí vystupovat jako ten, kdo musí  a dokáže vést. Musí dovést vytvářet jednotu a tu má žít  především v sobě. Dokázat předvídat, připravovat  budoucnost - to je specifikum každého vůdce. Žádná  budoucnost není pro něj ani totálně prázdná, ani přesně  limitována. Je pro něj jen územím, které mu umožní  uskutečnit záměry.
 Moci předvídat musí pro něj znamenat dlouhou úvahu  o možnostech řešení. Co možná nejméně improvizuje, zná  řešení. Vedoucí musí být neustále bdělý, aby předvídal  nesnáze i výsledky. Žádná budoucnost nesmí být pro něho  naprosto tajemná, aby mohla případně nenadále zvrátit  jeho iniciativu a zhatit možnost dosáhnout výsledku. Jeho  formování budoucnosti musí být však propracováno do  nejmenších podrobností.
 Hlavním posláním vůdce je připravovat zítřek  z jistoty dneška.
 Znalost lidí
 Vést jiné je velmi nesnadný úkol, protože závisí na  nestejné přirozenosti i schopností těch, kdo tvoří partu  nebo zástup. Bez znalosti psychologie není možné pochopit  kohokoliv z okolí. Každý z jeho podřízených jakéhokoliv  věku, schopností anebo zvyků musí být předmětem jeho  zájmu. Nemusí znát podstatu strojů, ale musí znát dobře  lidi. Proto není možné bez hlubšího poznání těch, které  má vést, stát v jejich čele. Musí téměř umělecky dokázat  zvládnout své síly a pak jako výslednici i zkušenosti  svého poznání žádat splnění od jiných. Každý správný muž  je na správném místě. To je jeho právo i nezadatelná  povinnost vědět a umístit každého podle všech daných  možností a předpokladů tam, kde může znamenat největší  přínos osobní i společenský. Je těžko najít pro každého  takovou činnost, která by bavila. Proto musí vést své  podřízené k adaptaci, aby vykonávali se zápalem a rádi  i to, co dostali přiděleno jako povinnost.
 V žádném případě si nesmí dovolit jednat osobně  opačně, než žádá od podřízených. Mnoho z podřízených ani  nepochopí ani nedokáže sledovat uložené úkoly. V žádném  kolektivu se nevytvoří tak samozřejmá jednota, aby nebylo  třeba vystupovat proti výstřelkům, které brzdí vývoj  směrem k cíli. Ne každý chápe principielně lidskou  důstojnost a rozvíjí svoji osobnost. Vedoucí však musí  každého ujistit svým jednáním, že člověka zná. Má se  orientovat tak rychle jako Napoleon, který znal přesně,  kde kterého ze svých vojáků zahlédl poprvé. Proto je  důležité znát každého jeho jménem. Tato znalost pomáhá  morálně zatřídit svoji skupinu a dát jí užité vlastnosti.  Jinak trpí disciplína.
 Každý vedoucí je více nebo méně vychovatel a může  být a má být doopravdy šťasten, že může zdokonalovat  svými požadavky i svou zkušeností schopnosti a vlohy  svěřených lidí. Nestačí jenom poznat nitro a srdce  člověka, vedoucí musí dokázat získat si srdce ve  všeobecnosti i pro svůj záměr. Musí být především  člověkem vyrovnaným, schopným jakýmkoliv způsobem chápat  i různé výkyvy svých svěřenců podle okolností,  temperamentu, charakteru, zdravotního stavu, podle  prostředí i okolností, které jej spoluovlivňují.  Poznávat, to znamená soucítit. Neplýtvat sympatiemi,  vycházet ze svěřené důvěry.
 Neklidný, nevyrovnaný člověk hledá vždycky  odůvodnění pro svůj neklid, přemýšlí, jak může  ospravedlnit svoje omyly a někdy se snaží získávat pro  sebe sympatie i nízkým způsobem. Vůdce musí zůstat  v neustálém kontaktu se svými podřízenými. Každé  pozorování je pro něj užitečné, protože v něm může  vyvolávat patřičné potřebné reakce, které posilují  vzájemnou důvěru. Jestliže oslovujeme kohokoli z lidí,  nepředstavujme si, že hovoříme s bytostí logicky  uvažující, ale s člověkem plným emocí. Vůdce, který by  nebral v úvahu to, co probíhá v mysli jeho svěřenců,  nemůže být vedoucím.
 Nežádá, aby byl jen slepě poslouchán, ale ví, že  v každém momentě má učit sloužit a sám musí být hotov  posloužit.
 D o b r o (citáty z Bible)
 MT 6
 2 Když prokazuješ dobrodiní, nechtěj budit pozornost,  jako činí pokrytci v synagógách a na ulicích, aby došli  slávy u lidí; amen, pravím vám, už mají svou odměnu.
 MT 6
 3 Když ty prokazuješ dobrodiní, ať neví tvá levice, co  činí pravice,
 MT 6
 4 aby tvé dobrodiní zůstalo skryto, a tvůj Otec, který  vidí, co je skryto, ti odplatí.
 L 22
 25 Řekl jim: "Králové panují nad národy, a ti, kdo jsou  u moci, dávají si říkat dobrodinci.
  SK 4
 9 když nás dnes vyšetřujete pro dobrodiní, které jsme  prokázali nemocnému člověku, a ptáte se, kdo ho uzdravil,
 SK 10
 22 Oni odpověděli: "Posílá nás setník Kornélius, muž  spravedlivý, který věří v jediného Boha a má dobrou  pověst u všeho židovského lidu. Zjevil se mu anděl  a rozkázal mu, aby tě pozval do svého domu a vyslechl, co  mu máš říci."
 SK 14
 17 avšak nepřestal dosvědčovat sám sebe tím, že jim  prokazoval dobro: dával vám s nebe déšť i úrodu v pravý  čas, sytil vás pokrmem a naplňoval radostí."
 SK 22
 12 Jeden muž, zbožný podle Božího zákona, jménem Ananiáš,  který měl dobrou pověst u všech místních židů,
 R 2
 4 Či snad pohrdáš bohatstvím jeho dobroty, shovívavosti  a velkomyslnosti, a neuvědomuješ si, že dobrotivost Boží  tě chce přivést k pokání?
 5
 R 2
 1O avšak sláva, čest a pokoj čeká každého, kdo působí  dobro, předně Žida, ale i Řeka.
 R 3
 8 A nevede to potom k tomu, co nám někteří pomlouvači  připisují, jako bychom říkali: " Čiňme zlo, aby přišlo  dobro?" Ty čeká spravedlivé odsouzení!
 R 3
 12 všichni se odchýlili, všichni propadli zvrácenosti,  není, kdo by činil dobro, není ani jeden.
 R 7
 18 Vím totiž, že ve mně, to jest v mé lidské  přirozenosti, nepřebývá dobro. Chtít dobro, to dokážu,  ale vykonat už ne.
 R 7
 19 Vždyť nečiním dobro, které chci, nýbrž zlo, které  nechci.
 R 7
 21 Objevuji tedy takový zákon: Když chci činit dobro, mám  v dosahu jen zlo.
 R 11
 11 Chci tedy snad říci, že klopýtli tak, aby nadobro  padli? Naprosto ne! Ale jejich selhání přineslo pohanům  spásu, aby to vzbudilo žárlivost židů.
 R 11
 22 Považ dobrotu i přísnost Boží: přísnost k těm, kteří  odpadli, avšak dobrotu Boží k tobě, budeš-li se jeho  dobroty držet. Jinak i ty budeš vyťat,
 R 12
 14 Svolávejte dobro na ty, kteří vás pronásledují, dobro  a ne zlo.
 R 15
 14 Jsem přesvědčen také já o vás, bratři moji, že i vy  jste plni dobroty, naplněni veškerým poznáním, takže sami  můžete ukazovat cestu jeden druhému.
 2K 6
 6 prokazujeme se bezúhonností, poznáním, trpělivostí,  dobrotivostí, Duchem svatým, nepředstíranou láskou,
 2K 6
 8 procházíme slávou i pohanou, zlou i dobrou pověstí;  mají nás za svůdce, a přece mluvíme pravdu;
 2K 8
 3 Mohu jim dosvědčit, že dobrovolně dávali podle své  největší možnosti, ano i nad možnost;
 2K 9
 9 jak je psáno: 'Rozdělil štědře, obdaroval nuzné,  dobrota jeho trvá navěky.'
 GA 4
 18 Je správné horlit, ale pro dobrou věc a vždycky, nejen  tehdy, když jsem u vás, moje děti.
 GA 5
 22 Ovoce Božího Ducha však je láska, radost, pokoj,  trpělivost, laskavost, dobrota, věrnost,
 EF 1
 5 Ve své lásce nás předem určil, abychom rozhodnutím  jeho dobroty byli skrze Ježíše Krista přijati za syny
 EF 2
 7 aby se nadcházejícím věkům prokázalo, jak nesmírné  bohatství milosti je v jeho dobrotě k nám v Kristu  Ježíši.
 EF 5
 9 Žijte proto jako děti světla - ovocem světla je vždy  dobrota, spravedlnost a pravda;
 FP 4
 8 Konečně, bratři, přemýšlejte o všem, co je pravdivé,  čestné, spravedlivé, čisté, cokoli je hodné lásky, co má  dobrou pověst, co se považuje za ctnost a co sklízí  pochvalu.
 7
 KO 3
 12 Jako vyvolení Boží, svatí a milovaní, oblečte  milosrdný soucit, dobrotu, skromnost, pokoru  a trpělivost.
 2TE 2
 16 Sám pak náš Pán Ježíš Kristus a Bůh náš Otec, který si  nás zamiloval a ze své milosti nám dal věčné potěšení  a dobrou naději,
 1TM 3
 7 Musí mít také dobrou pověst u těch, kdo jsou mimo  církev, aby neupadl do pomluv a ďáblových nástrah.
 1TM 6
 18 napomínej je, ať konají dobro a jsou bohatí v dobrých  skutcích, štědří, dobročinní,
 TT 3
 4 Ale ukázala se dobrota a láska našeho Spasitele Boha:
 FM 1
 14 avšak bez tvého souhlasu jsem nechtěl nic udělat, aby  tvá dobrota nebyla jakoby vynucená, nýbrž aby byla  dobrovolná.
 ZD 9
 11 Ale když přišel Kristus, velekněz, který nám přináší  skutečné dobro, neprošel stánkem zhotoveným rukama, to  jest patřícím k tomuto světu, nýbrž stánkem větším  a dokonalejším.
 ZD 13
 16 Nezapomínejme také na dobročinnost a štědrost, takové  oběti se Bohu líbí.
 1P 3
 13 Kdo vám ublíží, budete-li horlit pro dobro?
 1P 5
 2 Starejte se jako pastýři o Boží stádce u vás, ne  z donucení, ale dobrovolně, jak to Bůh žádá, ne z nízké  zištnosti, ale s horlivou ochotou,
 7
 ZJ 5
 12 slyšel jsem je mocným hlasem volat: "Hoden jest  Beránek, ten obětovaný, přijmout moc, bohatství,  moudrost, sílu, poctu, slávu i dobrořečení."
 ZJ 5
 13 A všechno stvoření na nebi, na zemi, pod zemí  i v moři, všecko, co v nich jest, slyšel jsem volat:  "Tomu, jenž sedí na trůnu, i Beránkovi dobrořečení, čest,  sláva i moc na věky věků!"
 Bodrý duch

 Ryzí lidský vztah se získává nepřerušovaným zájmem  o všechno, co naplňuje život i den všech podřízených.  Stačí neopomíjet otázky, které se týkají nálady, zdraví,  života v rodině, všimnout si únavy, změny v jednání,  řeči, svědectví, které vydává svým vystupováním nebo  otázkou po možném řešení. To všechno napomáhá nelíčenému  dobrému vztahu.
 Přílišná přísnost odrazuje, přílišná měkkost  znemožňuje výchovu ke statečnosti. Sympatie a krása  vzájemnosti jako by uzavírala všechny v harmonické  činnosti. Všechno pak může vycházet z onoho krásného  pocitu sympatií k vedoucímu i jednoho ke druhému.  Užívejme výrazy, kterým každý rozumí. Neužívejme nikdy  takové, které by byly projevem slabosti nebo neomezeného  vtírání se do přátelství. I vedoucí musí vědět, co je  příčinou neklidu anebo smutku jeho podřízených.
 Musí dokázat mluvit i s nejnižšími a ukázat, že je  poznává ve všech jejich projevech. Každý z nás hledá  u druhých sympatie. Nedomnívejme se, že může být nějaká  záležitost, která izolovaně působí nebo se dotýká jenom  jednotlivců nebo vedoucího. Někdy jsou věci, které jsou  skryté nebo neznámé, které člověka trápí nebo deptají.  O těch má vedoucí vědět, aby pochopil, do jakých situací  anebo nesnází se může jeho podřízený dostat, zůstane-li  se svými starostmi sám.
 Odpovídat na popudlivé útoky nebo pochopit antipatii  je velká věc. Bylo by ale špatné, kdybychom reagovali  podrážděně na všechny projevy nesouhlasu s naším jednáním  nebo činností. Opravdový vedoucí nikdy neběduje  a nelamentuje nad tím, co je nedokonalé u jeho  podřízených. Aplikuje i využívá všeho, co mohou jeho  podřízení pochopit a v čem mohou spolupracovat. Existují  skutečné celé dny, kdy mužstvo i vedoucí cítí, že jejich  součinnost je přinejmenším těžká, když ne  neuskutečnitelná. Zkoumejme příčiny ještě dříve než se  rozhodneme jednat jakýmkoliv způsobem. Ve své činnosti,  stejně jako v rodině, se pokoušíme většinou zapomínat na  svoje nedostatky, přikrašlovat chyby a nutit k tomu  i jiné.
 Nezapisujme nikdy své city "do vody". Důležitější je  poznávat slabosti lidské a jednat podle nich, než jen  bezhlavě proti nim bojovat. Je vždycky velmi cenné,  jestliže podřízení nemají důvodu přímo odmítnout to, co  se po nich požaduje.
 Dobrota srdce
 Mointaigne zdůrazňuje "Nic nemá takovou cenu jako  dobrota srdce". Dříve než se dokáži komukoliv zprotivit,  mám usilovat o to, aby mě lidé museli mít rádi.
 Můžeme odmítat jakýkoliv argument nebo jakýkoliv  úkon, ale nikdo z nás není natolik silný, aby se ubránil  dobrotě srdce. To je ona atmosféra, ve které se má  pohybovat každý mladý člověk. Dobrota srdce nikdy nesmí  chybět tam, kde lidé mají společně usilovat o dobro. Zde  není možné někoho upřednostňovat nebo vyzvedávat, zde je  potřebí dokazovat v pravdě každým gestem, že nikdo nám  není tak blízký jako oni všichni.
 Někdy stačí pouhé přání, uznání nebo tichá omluva  omylu, nejdrobnější zdvořilosti, které posilují autoritu.
 Turenne zdůraznil jednomu ze svých podřízených:  "K nikomu se nechovám tvrdě, ale jsem ochoten srazit  hlavu každému, když odmítne se podřídit".
 Lacodaire zdůrazňuje: "Není možné vládnout lidem,  jestliže nedokážeme zmocnit se jejich srdce". Mít rád  vyžaduje stejné úsilí, jako každá jiná sebenamáhavější  činnost. Není to slabost, je to jistota, že nezklamu.  Dobré oslovení je někdy účinnější než jakýkoliv dobrý  názor. Lidé by byli ochotni vykonat cokoliv, kdyby je  provázelo aspoň dobré oslovení nebo kdyby viděli, že  všechno, co vedoucí vyžaduje, vyžaduje z lásky k nim.  Není možné vždy všechno proměňovat jen do statečnosti  nebo chápat jako onen dravý způsob, kterým se všichni  "štrébři" hledí presentovat svému vedoucímu. Jsme všichni  stejné děti, křesťané, bratři. Vedoucí musí chápat  všechny nejmenší potřeby osobní i sociální.
 Nikdy nesmí ztratit respekt před lidskou  důstojností. Každý i sebenižší podřízený zůstává  člověkem. Vedoucí musí dokázat brát každou službu i sebe  podřadnější jako tu, která vychovává lidskou osobnost.  Sociální pohled je doopravdy věcí skutečného pochopení  osobnosti. Při požadavcích, které klade na své podřízené,  musí zachovávat nejvyšší ohleduplnost a respekt, nesmí se  dotknout lidské důstojnosti, člověk není věc.
 Žádná služba, která je potřebná, neponíží. I každá  disciplína má spoluvytvářet lidskou osobnost. Člověk  nechce být otrokem, ani nemíní odmítnout službu. Chce  vidět jistotu, že se s ním zachází jako s člověkem.
 Každý vedoucí získává na hodnotě úměrně  k příchylnosti svých podřízených. Musí být přesvědčen, že  jeho podřízení jej mohou mít rádi a berou ho vážně.  Vytvoří atmosféru vzájemné spolupráce.
 Nevyžaduje tvrdě subordinaci, ale trvá na úctě,  kterou má mít podřízený ke svému vedoucímu. Kdyby nedbal  u svých podřízených na povinné projevy vážnosti nebo  úcty, mohl by se jevit jako slaboch, který si není jistý,  který není ani schopen si vynutit patřičnou kázeň. V jeho  společenství není žádné zaměstnání ani důstojné, ani  nedůstojné, ani velké nebo malé, prostě je. A je uznáváno  podle způsobu, jakým se dílo uskutečňuje. Je potřebí  konečně zbourat všechny předsudky, které se vytvořily  i v tzv. dělnických systémech, kdy se vyhrožovalo tím, že  pracovník bude přeřazen mezi dělnické kádry.
 Požadavek spravedlnosti
 Spravedlnost je prvním požadavkem, na kterém se dá  postavit jakákoliv autorita. Spravedlnost nesmí být pouze  vnitřním citem, ale musí být realizována ve všech  projevech. Je to první předpoklad pro to, aby člověk mohl  být milován.
 Být spravedlivý znamená poznat dobrou vůli  u každého, dokázat pochopit samé kořeny lidského jednání  a odpovídat na ně přímým vřelým způsobem. Být spravedlivý  k jiným předpokládá spravedlnost vůči sobě za každých  okolností, nedat se ovládnout ani sympatiemi ani  antipatiemi. To znamená pochopit hodnotu osobnosti  i jednání. Nikdo z lidí nemůže být bez chyby. My však  známe správné pořadí hodnot a proto dokážeme soudit a ne  odsuzovat.
 Být spravedlivý ale znamená poznat i svůj omyl nebo  své chyby a hledat, jak se z nich dostat. Nesvalovat  nikdy vinu za svoje neúspěchy nebo špatnou náladu na  podřízené. Být spravedlivý znamená jít nekompromisně za  vytčeným cílem. Naši podřízení mají právo vyžadovat od  nás absolutní spravedlnost. Žádný teror, ale důvěra.  Nikdo z podřízených nemá prchat před svým vedoucím, ale  má chtít setkat se s ním a jednat. Nevyžadujme věci  nepotřebné, "neotravujme" věcmi doslova nepatrnými.  Vedoucí dokáže z pocitu spravedlnosti i zaštítit, přikrýt  nesnáze svých podřízených. Všechno je možné napravit. Ať  se ptá, čeho tím docílí. Jednejme s lidmi tak, abychom se  s nimi rádi zase setkali. Neklesněme tak, abychom  napodobovali cizí struktury. Důležitou vlastností je  rozhodnost. Vedoucí si musí být vědom, že má právo  vyžadovat poslušnost, ale ať se chrání každého  rozčilování. Svoji stabilitu musí s vážností dokázat  a opatrovat.
 Reputaci vedoucího může velmi ochránit jeho  spravedlivý přístup ke všem, kdo jsou mu podřízeni.  V žádném případě nesmí chtít laciným způsobem se udržet  na vrcholu, "za každou cenu". Nesmí využívat dané  příležitosti sebevědomě pro svůj osobní prospěch. Jeho  způsob jednání nesmí být ovlivňován okolními lidmi. Musí  si být vědom. kam až může, jak má jednat, aby se  neponižoval, ale též, aby nekolaboroval s něčím, co  narušuje atmosféru vzájemné důvěry. Jako představený musí  dovést spolupracovat se vším, co je dobré, ale jeho  koncepce musí být osobním způsobem zpracována a zažita.  Nesmí být nikdy naivní. Má vytvářet prostředí důvěry, ale  ať nikdy lehkovážně nedůvěřuje všemu. Jeho důvěra má  nesmírnou cenu, proto ji lacino nedává jiným všanc.
 Tajemství jeho úspěchu v jednání je tajemství  hodnoty jeho spolupracovníků. Každý z vedoucích se mýlí,  jestliže se nechce dělit o zodpovědnost s jinými. Je  potřebí neustále rozšiřovat možnosti působení. Jedině  takový vedoucí si získává vážnost, který nejedná podle  momentálních popudů. Buďme vždycky opatrní na osobní  projevy. Vůdce se nesmí nechat manévrovat jinými. Stává  se, že mnozí z podřízených jsou žárliví na ty, kdo  dovedou lehce odpovídat na žádosti svých vedoucích. Jsou  to maličkosti, které mohou narušit každý už i spořádaný  kolektiv. V každém ohledu musí být pevným charakterem,  který se projevuje zvláště tam, kde jej druzí svádějí  k nepřesnému plnění povinností. Svoje myšlení i duši musí  udržet nezávislé, nesmí žádat vždycky okamžitou  satisfakci za projevy nepřátelské a má jemně dovést brát  každý správný projev svých podřízených bez toho, že by  ztratil svoji duši. Ve všem má dokázat doufat, ale nesmí  se dát zviklat v tom, co poznává za nejsprávnější.
 Příklad
 Vedoucí má jednu velkou povinnost: musí udělat ze  své strany všechno, aby jej ostatní mohli následovat.  Slovo neznamená nic; příkladem nenápadně nutí  k následování. Lidé se nikdy nedají komandovat předpisy.  Vůdce nemusí odůvodňovat účel svých akcí, svěřenci chtějí  znát důvod a vidět čin. Člověk, který dává v každém  ohledu příklad, může počítat s tím, že jej budou rádi  následovat. Život vedoucího promlouvá dokonaleji než  všechno to, co může shrnout v jakýchkoliv instrukcích.  Jde právě nejvíce o situace, kde hrozí nějaké nebezpečí.  Ony dovedou stmelit jeho poddané v jednotu. Kdyby  vyžadoval jenom hrubou námahu a sám nebyl příkladem  činnosti, nemohl by v žádném případě očekávat užitek ze  vzájemného vztahu. Zde stačí jen mlčky instruovat lidi,  ostatní si odvodí z jeho vlastního jednání.
 Když podřízený pozoruje, jak jeho vedoucí neúnavně  pracuje, chová se ohleduplně. Vůdce neútočí na čest svých  podřízených; pak může počítat s pochodem za úspěchem  u všech, kdo jsou mu podřízeni. Nesmí se nikdy domnívat,  že stačí zdůraznit "já mám zodpovědnost, já vás vedu".  Nestačí však jenom příklad v práci, je potřebí jej dávat  vším, co děláme, celým svým zaměřením, tedy službou.  Každé posuzování vedoucího a jeho kvalita má mít možnou  gradaci. Každým úkonem a činem má získávat stále více  autority u svých podřízených.
 M í r n o s t (citáty z Bible)
 SK 24
 23 Nařídil důstojníkovi, aby Pavla držel v mírné vazbě  a nikomu z jeho přátel nebránil, kdyby mu chtěl  posloužit.
 R 3
 25 Jeho ustanovil Bůh, aby svou vlastní smrtí se stal  smírnou obětí pro ty, kdo věří. Tak prokázal, že byl  spravedlivý, když již dříve trpělivě promíjel hříchy.
 R 11
 33 Jak nesmírná je hloubka Božího bohatství, jeho  moudrosti i vědění! Jak nevyzpytatelné jsou jeho soudy  a nevystopovatelné jeho cesty!
 1K 4
 21 Vyberte si: Mám na vás přijít s holí, nebo s láskou  a mírností?
  2K 4
 7 Tento poklad máme však v hliněných nádobách, aby bylo  patrno, že tato nesmírná moc je Boží a není z nás.
 2K 4
 17 Toto krátké a lehké soužení působí přenesmírnou váhu  věčné slávy
 2K 7
 4 Mám ve vás pevnou důvěru, jsem na vás opravdu hrdý;  potěšili jste mě a naplnili nesmírnou radostí uprostřed  všeho našeho soužení.
 2K 8
 2 Tak se osvědčily v mnohém soužení, že z jejich  nesmírné radosti a veliké chudoby vzešla jejich bohatá  štědrost.
 2K 9
 14 Budou se za vás modlit a po vás toužit pro nesmírnou  milost, kterou vám Bůh dal.
 2K 10
 1 Já Pavel vás napomínám tiše a mírně po způsobu  Kristově - já, který tváří v tvář jsem prý mezi vámi  pokorný, ale z dálky si na vás troufám.
 GA 4
 3 Tak i my, když jsme byli nedospělí, byli jsme otroky  vesmírných mocí.
 GA 6
 1 Bratři, upadne-li někdo z vás do nějakého provinění,  vy, kteří jste vedeni Božím Duchem, přivádějte ho na  pravou cestu v duchu mírnosti a každý si dej pozor sám na  sebe, abys také nepodlehl pokušení.
 EF 1
 19 a jak nesmírně veliký je ve své moci k nám, kteří  věříme.
 EF 2
 7 aby se nadcházejícím věkům prokázalo, jak nesmírné  bohatství milosti je v jeho dobrotě k nám v Kristu  Ježíši.
 FP 4
 5 Vaše mírnost ať je známa všem lidem. Pán je blízko.
 KO 2
 8 Dejte si pozor, aby vás někdo nesvedl prázdným  a klamným filosofováním, založeným na lidských bájích, na  vesmírných mocnostech, a ne na Kristu.
 1TM 5
 23 Nenuť se pít vodu, ale kvůli svému žaludku a kvůli  svým častým nemocem mírně užívej vína.
 1TM 6
 11 Ty však se tomu jako Boží člověk vyhýbej! Usiluj  o spravedlnost, zbožnost, víru, lásku, trpělivost,  mírnost.
 TT 3
 2 Ať nikoho nepomlouvají, ať se nepřou, jsou mírní  a vždycky se ke všem chovají vlídně.
 1P 2
 18 Služebníci, podřižujte se ve vší bázni pánům, nejen  dobrým a mírným, nýbrž i tvrdým.
 1J 2
 2 On je smírnou obětí za naše hříchy, a nejenom za naše,  ale za hříchy celého světa.
 ZJ 16
 9 Lidé hynuli nesmírným žárem a proklínali Boha, který  má moc nad takovými pohromami; ale neobrátili se, aby mu  vzdali čest.
 Skromnost
 Vedoucí musí dokázat být skromný při vydávání  rozkazů; znamená to funkci pro veřejnost. Mohla by však  v něm podporovat vědomí egoismu a způsobit u něho  horečnou touhu po zjevném vystupování před jinými. Nesmí  nikdy hovořit jenom o sobě. Nic není protivnějšího než  člověk, který svoji autoritu zakládá na vlastní chvále.
 To, co vyrůstá ve vedoucím velkého, je růst do  budoucnosti v povinnosti a službě. Všechno jeho snažení  musí vyúsťovat ve společné dobro. Nedovede-li však být  osobně skromný, může se vyvinout až v násilníka. Každý  z lidí se může více nebo méně mýlit. Ale nikdo se nemýlí,  jestliže ve skromnosti touží po pevnosti svého vlastního  já. Nikdy nemá vyjít z jeho úst věta "jste směšní, já mám  pravdu, říkám vám, že to ostatní je nesmysl". Je to  nejlepší cesta, jak se stát nesnesitelný. Nemusí se  ponižovat před svými podřízenými. Jeho postavení je  poslání a nebrání ani jeho skromnosti jestliže je hrdý na  to, že může vést. Má být vlastně ve všem jakoby  indiferenční. Nesmí ani nekontrolovatelně hořet pro něco,  nesmí se dát ani zdeptat. Protože nehledá svůj prospěch  osobní, ani svoji slávu, představuje uskutečnění ideálů  družiny nebo kolektivu.
 Nikdy netouží po osobním ohodnocení, uznání, po  obdivu. Může ztratit všechnu úctu svých podřízených,  jestliže tento dar, tj. skromnost, nebere vážně. Své  spolupracovníky bere se stejnou vážností, nešetří  obdivem, chválou, uznáním, zbytečně nekritizuje, ale  hledí, aby se ti, kdo vykonávají jeho vůli, cítili  bezpečni ve svém růstu. Každou "frajeřinu" musí hned  zpočátku odmítat.
 Každou nepříjemnou kritiku bere jako osobní výzvu.  Každý, tedy i vedoucí touží po tom, aby mohl hrát určitou  roli. Záleží na jeho úctě k pravdě. Ohlíží se věcně po  každém možném spolupracovníku nebo vedoucím. Nedělá si  iluze, že by velmi dlouho obstály všechny jeho rozkazy.  Vyloučí ze svých hovorů "já" a "moje dílo". Konečný  výsledek musí svědčit o tom, že dokázal vyčerpat všechnu  svou aktivitu v prostředcích, které dal do služeb jiným.  Ať se nikdy nepokouší být prorokem tím, že zdůrazňuje "já  jsem vám to říkal, správně jsem předvídal, vidíte, že  jsem měl pravdu, však jsem vám to připomínal..." Jeho  největší touhou musí být vidět pracovat svého nástupce se  stejným nadšením a úsilím .
 Aby se někdo mohl těšit z každodenního růstu  osobnosti, musí znát mezery ve své sebevýchově.
 Skromnost je jedna ze základních ctností vedoucího,  a to velmi vzácná. Nic není jednoduššího, než lacině  získávat obdivovatele. Je to však nejkratší cesta ke  zkáze osobnosti. Nechce-li se příliš často mýlit, ať  počítá s tím, že je u lidí velmi málo upřímnosti, a to  často i u nejlepších přátel nebo tzv. "přátel". Člověk,  který si přiznává v čem a jak mnoho se mýlí, má  předpoklady, že může vyrůst v osobnost.
 Umění dávat rozkazy
 Rozkazovat neznamená nutit druhé, aby přijali vůli  vedoucího. Skutečný vedoucí nedává rozkazy, ale dokáže  pohnout své podřízené k radostnému plnění toho, co je  vůlí kolektivu. Způsob, jakým vtiskuje svoji vůli  ostatním, představuje hodnotu vedoucího. Podřízený není  nikdy jenom pracovním číslem. Jeho předností je, že může  spolupracovat právě s ním.
 Buďme vždycky opatrní při používání výrazu rozkaz.  Musí to být pocit štěstí, najít možnosti spolupráce.  V tomto ohledu je rozkaz jenom jemným připomenutím  harmonického vyplnění vyšší vůle. Každá autorita má ze  své podstaty právo dávat rozkazy a podřízený má nutně  cítit výhodu ve vykonání toho, co je vysloveno. Je to  rozdělení zodpovědnosti mezi všechny, kdo patří do  kolektivu. Žádný vedoucí není neomylný, ale musí cítit  zodpovědnost za vyslovenou myšlenku. Každý rozkaz proto  musí být jemný, jasný, mířící k cíli. Vůdčí osobnost se  nesmí stát úředníkem, který jen vynucuje poslušnost.
 Každý vedoucí musí dokázat svým klidem a bez  nervozity vysvětlit všechno, co jeho rozkaz obsahuje. Je  to vlastně zkouška, zda jeho podřízení dokáží vyplnit do  důsledku to, co po nich požaduje. Každá věta musí být  účinná.
 Vedoucí musí vyžadovat, ale nesmí zapomínat, že  podřízený má právo požadovat od svého nadřízeného stejnou  nesmlouvavost vůči sobě i vůči dílu, které je společným  úkolem.
 Je třeba zdůrazňovat, nikoliv negovat. Vedoucí nikdy  nesmí zastrašovat. Jde o spolupráci duchovní, tedy bez  jakéhokoliv fyzického nátlaku. Není potřebí se zabývat  detaily.
 Jakmile dáme rozkaz, je třeba, aby jej každý  z podřízených dovedl pochopit, vyložit  a v jednotlivostech uskutečnit. Nejdůležitější je rozkaz  realizovat. Vyhýbejme se častému opakování svých rozkazů,  mohlo by to znamenat, že si nejsme jisti. Zjistíme-li  však, že rozkaz skrývá nejasnosti, opakujme jej až do  onoho okamžiku, kdy je jasný. Podřízení rádi vyhoví svému  vedoucímu, pokud vidí, že je důsledný.
 To, co je důležité pro děti, musí být trvale  důležité i pro dospělé.
 T r e s t a t (citáty z Bible)
 LV 19
 17 Nebudeš ve svém srdci chovat nenávist ke svému bratru,  ale budeš trestat svého bližního podle práva, a neponeseš  následky jeho hříchu.
 LV je,
 18 Jestliže mě ani potom nebudete poslouchat, budu vás  trestat za vaše hříchy ještě sedmkrát víc.
 LV je,
 28 i já se vám budu stavět na odpor v rozhořčení a budu  vás trestat sedmkrát víc za vaše hříchy.
 2S 7
 14 Já mu budu Otcem a on mi bude synem. Když se proviní,  budu ho trestat metlou a ranami jako kteréhokoli člověka.
 1KR 12
 11 Tak tedy můj otec na vás vložil těžké jho? Já k vašemu  jhu ještě přidám.
 Můj otec vás trestal biči, já vás však budu trestat  důtkami!
 1KR 12
 14 Promluvil k nim podle rady mladíků: "Můj otec vás  obtížil jhem, já k vašemu jhu ještě přidám. Můj otec vás  trestal biči, já vás však budu trestat důtkami."
 2PA 10
 11 Tak tedy můj otec na vás vložil těžké jho? Já k vašemu  jhu ještě přidám.
 Můj otec vás trestal biči, já však vás budu trestat  důtkami.
 2PA 10
 14 Promluvil k nim podle rady mladíků: "Obtížím vás jhem  a ještě k němu přidám. Můj otec vás trestal biči, já však  vás budu trestat důtkami!"
 Z 94
 10 Neumí snad trestat ten, jenž kárá pronárody,
 ten, jenž učí člověka, co by měl vědět?
 JR 5
 9 Což je za to nemám ztrestat? je výrok Hospodinův. Což  takový pronárod nemá postihnout má pomsta?
 JR 5
 29 Což je za to nemám trestat? je výrok Hospodinův. Což  takový pronárod nemá postihnout má pomsta?
 JR 6
 15 Zastyděli se, že páchali ohavnosti? Ne, ti se nestydí,  neznají zahanbení.
 Proto padnou s padajícími, klopýtnou v čase, kdy je budu  trestat, praví Hospodin."
 JR 8
 12 Zastyděli se, že páchali ohavnosti? Ne, ti se nestydí,  neznají zahanbení.
 Proto padnou s padajícími, klopýtnou v čase, kdy je budu  trestat, praví Hospodin."
 JR 9
 8 Což je za to nemám trestat? je výrok Hospodinův. Což  takový pronárod nemá postihnout má pomsta?
 JR 10
 15 Jsou přelud, podvodný výtvor. V čase, kdy je budu  trestat, zhynou.
 JR 11
 23 Nikdo po nich nezůstane, neboť uvedu zlé věci na  anatótské muže v roce, kdy je budu trestat."
 JR 14
 10 Toto praví Hospodin o tomto lidu: "Miluji toulky a své  nohy nešetří; proto v nich nemá Hospodin zalíbení. Bude  nyní připomínat jejich nepravost a trestat jejich hřích.
 JR 51
 18 Jsou přelud, podvodný výtvor. V čase, kdy budu  trestat, zhynou.
 EZ 9
 1 I zavolal na mne mocným hlasem: "Blíží se ti, kteří  budou trestat město; každý se svou zkázonosnou zbraní  v ruce."
 OZ 10
 10 Budu je trestat, jak sám budu chtít, národy se proti  nim shromáždí, aby je spoutaly pro jejich dvojí  nepravost.
 AM 3
 14 V den, kdy budu trestat Izraele za jeho nevěrnosti,  ztrestám i oltáře bételské; rohy oltáře budou odseknuty,  padnou k zemi.
 TOB 13
 5 Bude vás trestat za vaše nepravosti, ale smiluje se  nad vámi všemi a vysvobodí vás ze všech pronárodů, mezi  něž jste byli rozptýleni.
 TOB 13
 10 Ať o něm mluví a vzdávají mu chválu všichni  v Jeruzalémě. Jeruzaléme, svaté město, Bůh tě bude  trestat za skutky tvých synů, ale opět se smiluje nad  syny spravedlivých.
 1MK 15
 4 se hodlám vylodit na pevnině a potrestat ty, kdo  zničili mou zemi a zpustošili mnoho měst v mém  království.
 2MK 6
 15 aby nás nemusel trestat později, až naše hříchy  dosáhnou nejzazší meze.
 L 23
 16 Dám ho na místě potrestat a pak ho propustím."
 SK 4
 21 A tak jim pohrozili a propustili je, protože nenašli  nic, zač by je mohli potrestat; také měli obavy z lidu,  neboť všichni chválili Boha za to, co se stalo.
 SK 22
 5 jak mi může dosvědčit velekněz a celý sbor starších.  Od nich jsem dostal doporučující dopisy pro židovské  souvěrce v Damašku a vydal jsem se tam, abych tamější  stoupence nové víry přivedl v poutech do Jeruzaléma a dal  je potrestat.
 SK 26
 11 Po všech synagógách jsem je často dával trestat  a nutil je, aby se rouhali. Jako smyslů zbavený jsem se  chystal pronásledovat je i v cizích městech.
 2K 7
 11 Pohleďte, k čemu vás vedl tento zármutek podle Boží  vůle: jakou ve vás vzbudil opravdovost, jakou ochotu  k omluvě, jaké znepokojení, jakou bázeň, jakou touhu,  jakou horlivost, jakou snahu potrestat viníka! Tím vším  jste prokázali, že jste se v té věci zachovali správně.
 2K 10
 6 a jsme připraveni potrestat každou neposlušnost, dokud  vaše poslušnost nebude úplná.
 ZD 10
 30 Vždyť víme, kdo řekl: "Já budu trestat, má je  odplata." A jinde: "Pán bude soudit svůj lid."
 1P 2
 14 ať už místodržícím jako těm, které on posílá trestat  zločince a odměňovat ty, kteří jednají dobře.
 Nutnost kontroly
 Je jednoduché dát rozkaz, ale kontrola musí  následovat bezprostředně při každé realizaci. Nestačí  jenom rozkazovat, spořádat, organizovat, je třeba mít  jistotu, že všechno probíhá podle rady. Podřízený zvlášť  potřebuje mít jistotu, že se při realizaci nemýlí, že je  tedy možné pokračovat. Je to jako v životě, události  pokračují logicky v organickém sledu. Je třeba mít  jistotu, že nepředbíháme skutečnostem, ale že též  nedobíháme jenom po nutných reakcích z venku. Vedoucí  musí být přesvědčen o správnosti svých záměrů,  nepochybovat a dokázat ukázat v každém okamžiku dostatek  odvahy v uskutečňování. V mnohém případě může počítat  s loajalitou svých podřízených.
 Skupina, která by neměla kontrolu správnosti svého  jednání, může najednou zjistit omyly a ztratit energii.  Tato skutečnost poruší společného ducha. Skupina ani  jednotlivec nesmí konat nic jen na polovic.
 Proto v duchovním životě bylo zavedeno tzv.  partikulární zpytování svědomí, které bylo zařazeno  v polovině dne. Také každá realizace jakéhokoliv díla  potřebuje toto zastavení, pohled zpátky, zda dílo  neskrývá negativní prvky, a pohled dopředu, jak je možné  vykonat dokonaleji všechno, abychom svěřený úkol splnili.
 Umění uložit správně trest
 Trestat znamená dát průchod spravedlnosti, úměrné  přiměřeně provinění, ale neztratit přitom žádné procento  ze sympatií svěřených hochů. Je nutné vyžadovat naprostou  kázeň, podřízenost a nebát se použít přiměřených sankcí,  jestliže by někdo zpochybňoval vyžadovanou kázeň. Je  neštěstí, nedokáže-li vedoucí dávat rozkazy bez častých  trestů anebo pohrůžek. Zničí tím úctu k sobě.
 Trestat není pouhým právem, je to umění i úkol,  který souvisí úzce s postavením být vedoucím. Ten, kdo  přijímá trest, si však má být vědom jeho nápravného  poslání. Je to vlastně uspořádávání záležitostí do  přijatelných rozměrů.
 Netrestejme, jsme-li rozrušeni.
 Hledejme nejdříve všechny jiné cesty k vyrovnání.  Poznáme-li nepřiměřenost trestu, nebojme se vzít své  rozhodnutí zpět.
 Nebojme se reagovat na názory svých podřízených.
 Rozkaz, který nám se zdá jasný, může být nepochopen  anebo nepochopitelný u našich podřízených.
 Autority neubývá tím, že se podřízení nemíní  přizpůsobit. Jejich loajalita nezávisí vždy na jejich  poznání. Někdy však duch kolektivu dokáže rozbourat  poslední hradby autority.
 Jak bojovat proti protivníkům
 Každý vedoucí usiluje nejenom o to, aby jeho  svěřenci plnili jeho rozkazy, jde o dosažení vytčeného  cíle. V každém kolektivu se nacházejí síly, které  odporují společnému cíli. Nikdy se nepouštějme do  nepříjemných debat se svým podřízeným před celým  kolektivem.
 Ať je váš podřízený jakkoliv rozrušen, vedoucí musí  zůstat do všech důsledků klidný, jinak bude obětí  vzpoury, kterou vyprovokoval svým nešetrným tónem, i když  musí reagovat na jejich projevy nespokojenosti. Někdy se  jedná jen o neklidné typy, které přenášejí svoji  nervozitu na kolektiv. V tomto případě je velkým uměním  nereagovat na jejich rušivé popudy.
 Odvaha a odměna
 Každý podřízený má principiální právo vidět  vedoucího v čele všeho, kde je riziko a možnost dokázat  rozhodnost a sílu. I podřízený to považuje za osobní  odměnu moci být veden někým, kdo dovede dát záruku  rozhodnosti a síly. Tak, jak je lidské srdce citlivé, tak  je vnímavá i mysl svěřených a každý hoch či dívka dovede  hodnotit, co je "frajeřina" nebo konstruktivní projev  síly.
 Každý svěřený úkol musí mít vzápětí uznání, popř.  odměnu, stejně jako všechno, co svěřenec úmyslně "psuje",  kazí, má mít vzápětí patřičné ohodnocení. Není potřebí,  aby oddíl anebo kolektiv vytvářel lidi poddajné, měkké,  patolízaly, anebo vyložené protivníky. Vůdce svým  pokojným vystupováním má před všemi dokázat vyrovnanost.
 Zaručuji vám úspěch, ale budu od vás požadovat  spolupráci a možná i osobní oběti. V žádném případě se  nesnižme k častému poskytování dárků. Dobro pro dobro.
 Dobrý vedoucí není ten, který vykoná všechno sám,  ale ten, který dovede najít spolupracovníky. Co musí ale  dokázat, je udržet vyrovnanost a dovést v každém momentu  svého rozhodování ukázat jasnou rozhodnost. Vedoucí se  nezabývá přílišnými detaily. Jakmile však pozoruje, že  jeho rozkazy jsou špatně chápány, podstoupí všechno, aby  jeho spolupracovníci mohli uvést věci do náležitého řádu.
 Vedoucí nesmí být žárlivý na znalosti svých  podřízených. Nemá vykonávat nikdy to, co svěřil  k realizaci jiným. Musí být dochvilný a neodmítat nikoho,  kdo nabízí svoji pomoc.
 Umění vybrat si spolupracovníky
 Dobrým spolupracovníkem může být každý, kdo svojí  invencí a osobní čilostí dokáže přede všemi, že společná  cesta je víc než zdokonalování osobní. Nestačí k tomu jen  technické znalosti ani velká vzdělanost. Dobrým  spolupracovníkem je ten, u něhož jsou zladěny síly vnější  i vnitřní. Neobklopujme se nikdy těmi, kdo nedokážou nic  poradit ani nic vytknout.
 Úkolem vedoucího je vytvářet iniciativního ducha  v celém kolektivu. Duch organismu musí zůstávat čile  aktivní. Každá chvíle, kterou dokáže kolektiv využít pro  dosažení společného cíle, je přínosem výchovy osobnosti.
 Žádný vedoucí není hotov se svou sebevýchovou.  Všechny podněty svých podřízených bere správně, jestliže  je chápe jako možnosti svého zdokonalování. Jedná-li se  o omyl, musí svým podřízeným jasným způsobem vyložit  motivy. Žádný dobrý úmysl podřízeného nesmí přijímat  s despektem. Dobrota a trpělivost nejsou slabostí  vedoucího, musí však vědět, až kam se může odvážit. Ať  zbytečně nerozmnožuje návody a rozkazy, čím bude  stručnější, tím je pochopitelnější.
 Vedoucí si musí za každou cenu udržet  spolupracovníky.
 Správný vedoucí dovede povzbuzovat, nesráží, je  přesný a podporuje všechno, co udržuje kolektiv. Dovede  sloužit. Jeho podřízení si váží každé služby, kterou  nezištně dokazuje příchylnost ke svému šiku. Jeho  posláním je vytvářet nejenom snesitelnou, ale i milou  atmosféru.
 Vůdce se nebojí spojit svoje síly i zkušenosti  s jinými vedoucími. Žádným růstem jiných vedoucích anebo  podřízených neubývá jeho velikosti. Tak jako práce  v oddílu vyžaduje naprostou důvěru mezi všemi členy, tak  je nutná i důvěra ke všem, kdo jakýmkoliv způsobem  pomáhají mravnímu růstu. Nic není tak nebezpečné pro  jednotu, jako systematické kritikaření všeho, co jiní  vykonávají.
 Atmosféru vzájemné pohody paralyzuje, co je  negativně hranaté. Prvním zákonem oddílu musí být  bratrská shoda a pomoc, srdečnost, chuť se podřídit.  Předpokladem úspěchu je praktikovat to, co je všeobecně  prospěšné. 
 Předpokládá to rozumět jiným a pokusit se, aby každý  z ostatních rozuměl nám.
 Je to neustálé zkoušení dobré vůle. Musíme dokázat  postavit se i na úroveň těch, kdo jsou slabší nebo nás  potřebují.
 Dokázat vytvořit vzájemnost znamená mít srdce pro  všechny.
 P ř í k l a d (citáty z Bible)
 EZ 26
 21 Dám tě za odstrašující příklad, zanikneš. Budou tě  hledat, ale nikdy, navěky, tě nenajdou, je výrok  Panovníka Hospodina."
 EZ 27
 36 Kupčíci mezi národy nad tebou syknou, budeš  odstrašujícím příkladem, zanikneš navěky."
 EZ 28
 19 Všude mezi lidmi, kde tě znají, strnou mezi tebou  v úděsu, staneš se odstrašujícím příkladem, zanikneš  navěky."
 JUD 8
 24 Proto, bratři, ukažme dobrý příklad našim bratřím,  protože na nás závisí jejich život; i budoucnost svatyně,  chrámu a oltáře spočívá na nás.
 ES2 4
 19q Neodevzdej, Hospodine, své žezlo těm, kdo vůbec  nejsou, ať se neposmívají našemu pádu, ale obrať jejich  záměr proti nim. Toho pak, kdo začal proti nám, učiň  výstražným příkladem.
 MDR 4
 2 Kde je přítomna, tam její příklad táhne, a když  pomine, probouzí aspoň po sobě touhu. I na věčnosti se  skví ověnčená jako vítěz v čestně vedeném boji.
 MDR 5 4 "To je ten, kdo nám byl kdysi k smíchu jako  příklad potupy, nám pošetilým! Jeho život jsme považovali  za nesmyslný a jeho konec za bezectný.
 SIR 44
 16 Henoch se líbil Bohu a byl přenesen do nebes jako  příklad účinného pokání pro všechna pokolení.
 2MK 6
 20 Pokrm, který měl sníst, vyplivl. Těm, kdo zůstanou,  tím dal příklad, jak odmítat zakázaná jídla i přes  všechnu lásku k životu.
 2MK 6
 28 a mladým zanechal ušlechtilý příklad, aby ochotně  a důstojně šli na smrt za vznešené a svaté zákony." To  řekl a hned vstoupil na popraviště.
 2MK 6
 31 Tak skonal a zanechal svou smrtí příklad hrdinství  a památku ctnosti nejen mladým, ale i většině národa.
 J 13
 15 Dal jsem vám příklad, abyste i vy jednali, jako jsem  jednal já.
 R 15
 5 Bůh trpělivosti a povzbuzení ať vám dá, abyste jedni  i druzí stejně smýšleli po příkladu Krista Ježíše,
 1K 4
 16 Prosím vás: Jednejte podle mého příkladu!
 1K 11
 1 Jednejte podle mého příkladu, jako já jednám podle  příkladu Kristova.
 GA 3
 15 Bratři, znázorním to příkladem: ani lidskou závěť  jednou právoplatně potvrzenou nemůže nikdo zrušit nebo  k ní něco přidat.
 EF 5
 1 Jako milované děti následujte Božího příkladu
 FP 3
 17 Bratři, napodobujte mne. Hleďte na ty, kdo žijí podle  našeho příkladu.
 1TE 1
 7 Tak jste se stali příkladem všem věřícím v Makedonii  a v Acháji.
 2TE 3
 7 Sami přece víte, jak máte žít podle našeho příkladu.  My jsme u vás nezaháleli
 2TE 3
 9 Ne že bychom k tomu neměli právo, ale chtěli jsme vám  sami sebe dát za příklad, abyste se jím řídili.
 1TM 1
 16 avšak došel jsem slitování, aby Ježíš Kristus právě na  mně ukázal všechnu svou shovívavost jako příklad pro ty,  kteří v něho uvěří a tak dosáhnou věčného života.
 TT 2
 7 a sám jim dávej dobrý příklad. Tvé učení ať je  nezkažené, důvěryhodné,
 JK 5
 10 Za příklad trpělivosti v utrpení si, bratři, vezměte  proroky, kteří mluvili ve jménu Páně.
 1P 2
 21 K tomu jste přece byli povoláni; vždyť i Kristus trpěl  za vás a zanechal vám tak příklad, abyste šli v jeho  šlépějích.
 1P 5
 3 ne jako páni nad těmi, kdo jsou vám svěřeni, ale buďte  jim příkladem.
 JU 1
 7 Podobně jako oni i Sodoma, Gomora a okolní města se  oddaly smilstvu, propadly zvrhlosti, a jsou nám  výstražným příkladem trestu věčného ohně.
 Jak ztvárňovat a vychovávat
 Skutečný vedoucí musí mít sílu, aby vychovával, to  znamená, že musí pomalu probudit ve svých adeptech onu  sílu, která pomáhá sebevýchově. Skutečný vedoucí nemá  žádný recept, který by neomylně člověka formoval. Musí  dokázat jednat se svým adeptem daleko ohleduplněji, lépe,  jemněji a intenzivněji, než je všeobecně dávána norma  výchovy. Vychovatel musí předvídat i možné defekty nebo  neštěstí, které by mohly ovlivňovat negativně vývoj dané  osobnosti. Neustálá radost v pohledu na jeho svěřence je  vlastně neustálým rozdělováním nepoznaného bohatství  zmíněných duší.
 K úspěchům ve výchově nejvíc pomáhá vědomí, že nás  jiní chápou. Nemusí to být zrovna člověk, který vede celé  společenství, je ale potřeba mít jistotu, že se může  spolehnout s celou inteligencí vlastního srdce na  osobnost, která má všechny předpoklady, že nezklame  důvěru. Spočívá tedy růst na neustálém novém projevu  dobroty, která nutí k zodpovědnosti a vede k poctivosti  v tom, co podnikáme.
 Zde pochopíme nejlépe větu Jana Křtitele "Já se  musím menšit, on musí růst". To, co dostáváme jako  největší dar, je prostota, které nás naučí člověk stojící  vysoko nad námi, ale nikdy nezdůrazňuje ve své skromnosti  tyto přednosti. Nesmíme vyžadovat, aby se z tohoto  prostého pohledu zříkal radosti z úspěchu. Bylo by to  tolik, jako zbavit se blahého pocitu z růstu. Je málo  lidí, kteří jsou svou přirozeností odvážní; ale aby  člověk sám dokázal vítězit nad sebou a měl pak  dostatečnou radost z dosažených osobních úspěchů, musí  být determinován přesným plněním úkolů a povinností na  všechno, co odstraňuje nejdříve nesnáze a pomáhá k růstu.  Každá nesnáz má vlastně zocelovat síly. Neúspěchy nesmějí  být překážkou, která by mařila, ale jsou to příležitosti,
 jak se může člověk v tichosti osvědčit.
 Není však možné, aby jakýkoliv učitel se pokoušel  poučovat své svěřence jen řadou instrukcí bez světlého  příkladu. Musí mít opravdovou touhu zvítězit nad každou  okolností. Každý získaný pokrok nebo úspěch musí  zvětšovat touhu jít co možná nejintenzivněji  a nejrychleji kupředu. Má vlastně vyprovokovat novou  aktivitu. Je velmi rozumnou zásadou rozebírat každý  úspěch, který získá společenství, a patřičně mu dát  rozměry společenské služby.
  Berme každého člověka v jeho celistvosti, s jeho  možnostmi, hlubinami, s jeho tendencemi k ušlechtilosti  nebo s jeho slabostmi a nesnažme se je hrubým zásahem  egalisovat.
 Každý musí mít ve svém vlastním nitru obdiv  k hrdinům. Je to nenápadný předpoklad každého mladého  člověka, že bude chtít následovat ty, kdo zvítězili.  Výchova pomáhá k rovnováze osobní, dovede poutat přílišný  elán a pomáhat z beznadějnosti. Ať se každý chrání dávat  za příklad neskutečná hrdinství, vymyšlená, taková, která  nelze následovat. Znamenalo by to těžké provinění proti  službě pravdě.
 Každý úspěch ve výchově učí správnému používání  prostředků, tzn. že dokážeme hledat a vybírat to, co je  lepší, krásnější, dokonalejší. Cesta k osobní svatosti  neznamená jinou cestu.

 Smysl pro zodpovědnost
 Někdy se nám zdá, že je to vlastně jen jediný  podstatný rozdíl mezi člověkem a automatem. Člověk má  osobní svobodu vycházející z osobní zodpovědnosti.  Vzbudit však smysl pro zodpovědnost znamená pro každého  vedoucího užít všech prostředků, které jej činí lepším  člověkem. Není to hledání dobrodružství, ale přítomná  snaha ve všem být přesný.
 Z pocitu zodpovědnosti musí každý z nás dokázat  předvídat možné neúspěchy, zklamání nebo neštěstí, která  by mohla přinést jeho nezodpovědnost. Každý má jasně  poznávat, jaké možnosti jsou uskutečnitelné, aby nebyl  hazardérem. Každý z nás má jako by vepsán protest proti  všemu, co přichází odjinud. Smyslem výchovy je sladit do  té míry tendence všech zúčastněných, aby to nebyl duel,  ale spolupráce. Proto není možné se zcela zahalit do  pracovních povinností a nevidět své podřízené, anebo  zavalit své podřízené natolik povinnostmi, že bezhlavě  musejí jen pozorovat. Požadavkem vedoucího musí být  vždycky jen dokonalost vykonaného díla. Tento pocit má  výchova do té míry infiltrovat do duše svěřencovy, aby se  stal jeho druhou přirozeností. Jen poctivě a s největší  zodpovědností.
 S k r o m n o s t (citáty z Bible)
 SIR 32
 lO Před zahřměním předchází blesk, skromného předejde  obliba.
 EF 4
 2 dělali čest svým životem, vždy skromní, tiší  a trpěliví. Snášejte se navzájem v lásce.
 KO 3
 12 Jako vyvolení Boží, svatí a milovaní, oblečte  milosrdný soucit,
 dobrotu, skromnost, pokoru a trpělivost.
 Opravdová radost z práce
 Pocit zodpovědnosti nemůže v žádném případě růst  v člověku, jestliže nepěstuje současně i pocit solidarity  ve všech nutných společenských ctnostech. Nemůže být  žádná nerozhodnost v tom, co je požadavkem společenství.  Se zaujetím a s pocitem radosti má přistupovat  k sebemenšímu dílu. Není správné dělit práce v zaměstnání  na důstojné, méně důstojné, dobré anebo nepříjemné;  vyžaduje-li to společné blaho, pak je nejlepším pocitem  zodpovědně dokončit každou sebemenší práci nebo úkol,  který napomáhá dobrému pohledu na vykonané dílo. Montérky  nebo bílý plášť, pracovní stůl nebo počítač stojí v tomto  ohledu zcela ve stejné rovině. Z tohoto hlediska nikdy  nevystupujme jako soudci. Pohled nikoho z lidí není  neomylně všeobecně platný. Každý z nás, tedy i ten, kdo  vede, i ten, kdo se podřizuje, musí mít i osobní radost  ze sebezáporu, který dokážou formovat člověka ať  jednotlivce nebo člena společenství.
 Ona radostná subordinace pomáhá k překvapivým  výsledkům při jakékoliv činnosti. Pocit, že  spoluzodpovídám před celým kolektivem, je v prudkém  rozporu s konkurenčním bojem, který nikdy nepomáhá  vychovávat osobnost. Dokáže nanejvýš probouzet v člověku  sobectví. To, co požaduje společenství, v našem případě  rodina, oddíl, sdružení nebo církev, by bylo odsunuto až  na poslední místo. Nevytvářejme znepřátelené třídy,  nerozněcujme sociální nevraživost.
 Umění organizační
 7
 Dříve než se kdokoliv odváží nařizovat, má mít  nejprve pravého organizačního ducha. Upadli jsme do  jednoho možná velkého omylu, že techniku považujeme za  důležitějšího organizátora než skutečně je. Každý vedoucí  musí nejdříve dokázat svoji práci zorganizovat a pak může  vyžadovat tentýž řád od svých podřízených. Organicky  souvisíme jeden s druhým, životem i činností; avšak každý  správný organizátor musí chápat funkci každého orgánu.
 Tak, jak je každý organismus diferencován přesně  jeden od druhého, tak musí být přesně chápána i každá  část úkolu nebo práce, kterou mají tito živí tvorové  vykonávat. Bylo by značným omylem vytvořit si jakési  neměnné organizační tabulky, které by nám měly pomáhat  k zvládnutí úkolů nebo povinností.
 Každé rozdělení úkolů a práce znamená nebezpečí, že  jednota kolektivu se může roztříštit růzností požadavků  anebo reakcí vedoucího. Jedním z dobrých prostředků je  všeobecná rozprava, porada všech zúčastněných a trpělivé  reagování na všechny zdravé popudy. Toto klima lidsky  příjemné musí vytvářet, vychovat vedoucí. Není to ale  příležitost k mnohomluvnosti.
 Každá organizační jednotka musí mít přesný program.  Už pouhé zahajování tohoto procesu musí představit  řídícího člověka jako zodpovědného, charakterního, a jeho  požadavky nesmějí skrývat jakoukoliv nejistotu v akci.  První je vytvořit klima důvěry, srozumitelně vyložit  požadavky, počkat, jsou-li pochopeny, odstranit a vyložit  všechny možné námitky a nesnáze a pak s optimismem  požadovat spolupráci. Stejně tak to má být i v první  společenské složce - v rodině, která má tuto moudrost  subordinace i vedení u svých dětí předávat do organismů  širších.
 V každém společenství je třeba mít v úctě odůvodněná  pořadí, hierarchii. Žádný vzrušený tón nebo zanícená  obhajoba nepřinášejí užitek ve výchově. V žádném případě  nesmí nastat situace, kdy při hodnocení úkolů se stejným  zatížením, vedoucí hodnotí anebo odměňuje každou z daných  skupin rozdílně. Je potřebí všechny mimořádně dokonale  odvedené úkony patřičně ohodnotit, ale nikdy jako něco  mimořádného, snad někdy s poznámkou "vy byste to dokázali  jistě všichni".
 Každý vedoucí však, má-li dobře organizovat,  potřebuje spolupracovníky, kteří by prodloužili jeho  pohled, podepřeli jeho ruce, byli jeho oporou, slyšeli,  co se děje kolem, všechno bezpečně pamatovali a dokázali  inspirovat k využití všech možných prostředků pro jejich  realizaci. Musí si je udržet za každou cenu. Nepotřebuje  ani zvláštních poradců, sekretářů a úřadů; ty jsou  v tomto ohledu jen pomocnými orgány na velkém  společenském organismu.
 Všechno musí sjednocovat nesmlouvá osobnost  - vedoucí. Jeho i třeba nevyslovenou touhou zase musí být  vidět na svém místě kohokoliv z jeho podřízených. Moci  svěřit každému jakýkoliv úkol! Zvládat i třeba těžší  situace a odpovídat na složitější otázky, než ty, které  jsou jemu předkládány. Velikost i sláva vůdcova spočívá  v dokonalosti jeho podřízených. Jde o to, co mohu  požadovat. Musím pak dokázat za tím stát.
 Ten, kdo se nedokáže rozhodnout v osobních věcech,  nedokáže převzít odpovědnost nad kolektivem. Dobrým  spolupracovníkem může být každý, kdo svou invencí  a osobní čilostí dokáže přede všemi, že společná cesta je  víc než zdokonalování osobní. Neobklopujme se nikdy těmi,  kdo nedokážou ani něco poradit, ani něco vytknout.
 Úkolem vedoucího je vytvářet iniciativního ducha  v celém kolektivu. Duch organismu musí zůstávat čile  aktivní. Každá chvíle, kterou dokáže kolektiv realizovat  jako společný úkol, je přínosem výchovy osobnosti. Žádný  vedoucí není hotov se svou sebevýchovou. Všechny podněty  i podřízených bere upřímně a chápe jako možnosti svého  zdokonalování. Jde-li o omyl, musí svým podřízeným jasně  vyložit motivy. Žádný dobrý úmysl podřízeného nesmí  přijímat s despektem. Dobrota a trpělivost nejsou  slabostí vedoucího. Ten však musí vědět, až kam se může  odvážit. Nerozmnožuje zbytečně návody a rozkazy; čím bude  stručnější, tím je pochopitelnější.
 Správný vedoucí dovede povzbuzovat, nesráží nikoho,  je přesný a podporuje všechno, co udržuje kolektiv,  dovede sloužit. Jeho podřízení si váží každé služby,  kterou nezištně dokazuje příchylnost ke svému sboru. Jeho  posláním je vytvářet nejenom snesitelnou, ale i milou  atmosféru, ovzduší přátelství.
 Nedostatek umění se podřídit může lehce rozbít  všechny vytvořené svazky. Jde o to, vytvořit především  sympatický lidsky přijatelný typ z každého z našich  svěřenců. Já se musím umenšit, oni musejí růst. Jakou  tvář mají mít, musím vidět jako vůdce sám ve svém  zrcadle.

 P r a m e n y
 (Starší autoři)
 Autrata F.V., Pedagogické přehledy, 4.vyd. Olomouc, l93l
 Cimatti Vinc., Lezioni di pedagogia, l.-3. sv. Torino  l92O
 Drtina Fr., dr., Všeobecná pedagogika, Praha l9O6
 Göttler Jos., dr., System der Pädagogik im Umri , München  l932
 Kádner Ot., dr., Základy obecné pedagogiky, l.-3.  sv.,Prha l925-l926
 Klíma Jiří V., dr. Theoretické základy vychovatelské  praxe, Praha l94l
 Martinak Ed., Wesen und Aufgaben der  Erziehungswissenschaft, Graz 1928
 Otto E., Allgemeine Erziehungslehre, Leipzig l928
 Podolenski Stan., T. J., Podrecznik pedagogiezny, Kraków  1931
 Encyklopedija wychowania, pod red. St. Lempickiego,  l.-2. sv., Warszawa 1936,
 Bötsch S.J., Das Geheimnis der Erziehung, Innsbruck 1912,
 Dévaud Eugéne, La pédagogie scolaire, Paris l932,
 Dewey John, Demokracie a výchova, Praha l9312
 Dvořáček Jos., dr., Methodologické problémy pedagogiky  a didaktiky, Praha l947
 Eby-Arrowood, The development of the modern éducation,  New York l937,
 Ehm Albert, L éducation nouvelle, Paris l938,
 Förster F.W., Erzienhung und Selbsterziehung, Zürich  l92l,
 Förster F.W., Jugendlehre, Erlenbach-Zürich l929,
 Humby S.R.-James E. J.F., Science and Education,  Cambridge l943
 Krus Fr., S.J., Pädagogische Grundiragen, 2. vyd.  Innsbruck l92O,
 Lindworsky J., S.J., dr. Erfolgreiche Erziehung, Freiburg  i. Br. l933
 Plus Raul, Le probleme de l éducation, Paris l935
 Višňovský Mik., dr., Ideové základy katolickej výchovy,  Trnava, l93l
 Berbey Léon, Pedagogie experimentale et chrétienne,  Fribourg l94O
 Toman Ferdinand, Experimentální pedagogika po stránce  formální a vědecké, Velké Meziříčí l925
 Griesebach E., Die Grenzen des Erziehers und seine  Verantwortung, Halle l924
 Bopp Linus, dr., Allgemeine Heilpädagogik in  systematischer Grundlegung, Freibur i. Br. l93O
 Potozky C., Dar nervöse Kind, Berlin b.r.
 Birnbaum, Die krankhafte Willensschwäche und ihre  Ercheinungsformen, Wiesbaden b.r.
 Drillon Paul, La jeunesse criminelle, Paris l9O9
 Ráliš, Kriminologický výzkum dítěte a mladistvého  zločince (Sborník IV. pedol. sjezdu) Praha l93l
 Bösmiller Fr., dr., Kind unter Kindern, München l937
 Coulet, S. J., La préparation de l enfant a la, vie,  Paris b.r.
 Gaupp R., Psychologie des Kindes, 5. vyd. Leipzig l925
 Houser Fr., Hovory s dětmi, Praha l92l
 Montessori Maria, dr., L enfant, Paris-Bruxelles l936
 Montessori Maria, dr., The secret of Childhood, London  b.r.
 Prantl Rud., Kinderpsychologie, Paderborn l923,
 Rychlovský Mirosl., Jak vychovávat děti, Praha l940
 Schirmeister M., Das verwökhnte Kind, Dresden l926,
 Wirtz Klara, Wie unser Kind die Welt sieht, Düsseldorf  l929,
 Hronek Josef,dr., Na klíně mateřském, Praha l947
 Köhler Elsa, Die Persönlichkeitdes dreijährigen Kindes,  Leipzig l926,
 Plattner E., Die ersten sechs Lebensjahre, Berlín l935,
 Čáda F., O psychologii žáka, Praha l9l2,
 Baram Roger, Pour que ta vie soit belle, Paris l937,
 Benson E., Zwichen siebzehn und zwanzig, Zürich l929,
 Dix Walt, Zur Psychologie der Reifezeit. Dresdem l93l,
 Förster F.W., Jugendseele, Jugendbewegung, Jugendziel,  Erinbach Zürich l923,
 Lau E., Beiträge zur Psychologie der Jugend in der  Pubertätszeit, Langensalza l92O,
 Ruttmann W.J., Grundlagen der Jugendführung, Leipzig  l9l7,
 Spranger E., Psychologie des Jugendalters, l4. vyd.,  Leipzig l93l,
 Matoušek - Příhoda, Dnešní studenti, Praha l935
 Pradel Henri, Chan., Comment former des Hommes, 5.  vydání, Bruges 1947,
 Tomíško Čeněk, dr., Kněz jinochům, České Budějovice l946,
 Erskine Stuart J., Über die Erziehung katholischer  Mädchen, Freiburg, i.B. l9l4
 Faulhaber M., Kardin., Charakterbilder der kathol.  Frauenwelt, Padeborn l939,
 Achile-Delmas-Boll, La personalité humanine, Paris l935,
 Rossolino G., L individualité de l enfant, Paris l929,
 Sawicki Fr., Wert und Würde der Parsönlichkeit im  Christentum, Köln b.r.,
 Guyau J.M., Erziehung und Vererbung, Leipzig l9l3,
 Růžička Vladisl., Nárys učení o dědičnosti, Praha l9l4,
 Kratina Ferd., Typ a typologie, Brno l942,
 Grosebach Eherhard., Die Grenzen des Erziehers und seine  Verantwortung,Halle l924,
 Jacob J., Der Geist des Erziehers, Rottenburg a.N. l933
 Röbl Clemens P., Enttäuschte Erzieher, Innsbruck b.r.
 Schneider F., Erzieher und Lehrer, Paderborn l928,
 Weimer Hermann, Der Weg zum Herzen des Schülers, 3. vyd.,  München l9l7,
 Berge André, Éducation Familiale, Paris b.r.
 Ellbracht Wilh., Erziehung in der Familie, Paderhorn  l936,
 Kroneberger E., Die Erzieheraufgabe der christlichen  Familie, Dülmen i.W. l936,
 Montessori Maria, dr. Das Kind in der Familie, Wien b.r.,
 Masapp Hermann, Hauspädagogik, Stuttgart l920,
 Verine, L art d aimer les enfants, Paris l937,
 Vítková Marie, Kapitoly z domácí výchovy, zvláště dívčí,  Praha l933
 Českoslovenští katolíci a škola (Pastýřský list čsl.  biskupů ze dne 2O.VI. l922)
 Okružní list papeže Pia XI o křesťanské výchově mládeže,  Olomouc, l947,
 Testis, Volná škola na soudu dějin, Praha l9l9,
 Klíma Jiří V., dr., Sociální a zdravotní péče a jejich  vztahy k pedagogice, Praha l93l
 Nečasová - Porubová Mar., Školní prospěch a sociální  poměry dítěte, Praha l929,
 Ulrich Zdeněk, Pedagogická sociologie, Tábor l939.
 Bohnstedt H, Die Zucht in der Volksschule, Langensalza  l920,
 Spieler Jos., O dětech tvrdošíjných, Praha l943,
 Viollet J., Les sanctions en éducation, Paris b.r.
 Klatovský A., O poměru duše a těla, Praha l92l,
 Küble Phil., Gesundheit, Leistung und Erfolog, Innsbruck  l938,
 Lemarie O., Influence des sports sur l individu et la  race, Paris b.r.
 Schneider Elisab, Die gesunde Seele in ihrem gesunden  Haus, Innsbruck l937,
 Bouchet, Psychologie du scoutisme, Paris b.r.,
 Héret R., O.P., La Loi scoute, commentaire d aprés Saint  Thomas d Aquin, Paris l934,  Lauwick Hervé, La jeunesse en plein air, Paris l937,
 Záboj - Ryšánek, Tělesná výchova v přírodě, Brno l937,
 Havlík V., O sociálně politickém významu bezalkoholní  výchovy mládeže, Praha l932,
 Černocký Karel, dr., Moderní psychologie, Brno l934,
 Habáň Met., dr., O.P., Psychologie, Brno l937,
 Lindworsky G., Theoretische Psychologie im Umris, Leipzig  l926,  Krüger - Volkelt, Experimentelle Kinderpsychologie,  München l937,
 Lindworsky Joh., dr., S.J., Das Seelenleben des Menschen,  Bonn l934
 Zadražil Jan, O významu psychologického a sociologického  výzkumu ve školní praxi, Pelhřimov l944,
 Döring W. O., Pädagogische Psychologie, 2. - 3.  vyd.,Ostervieck l93l,
 Decoene A.-Staelens, Psychologie pédagogique et doctrine  chrétienne de l éducation, Louvain l932,
 Habrich L., Pädagogische Psychologie, l.- 3.sv. München  l929,
 Bulánek-Dlouhán Fr., Úvod do literatury pro mládež, Praha  l937,
 Parker Daniel, Puissance et responsabilité du film, Paris  b.r.
 Vančo Bohuš, Film a škola, Praha l937
 Bittle Celestine N., O.M.C., Reality and the Mind,  Milwaukee b.r.
 Bittle Celestine N.,O.M.C., The Science of correct  thinking, Milwaukee b.r.
 Maritain J., Petite logique, 8. vyd. Paris l923,
 Mercler J., Card., Logique 8. vyd. Louvain l933,
 Vaněk Jan, Studie o dětském myšlení, Brno l936,
 Tomášek Fr., dr., Učitel náboženství a zájem dětí,  Olomouc, l94l,
 Velínský St., Psychologie pozornosti, Praha l938,
 Cimatti Vinz., dr., Don Bosco Educatore, Torino b.r.
 Karlík Oldř., dr., Mravní život podle řádu  nadpřirozeného, Olomouc l936,
 Kubíček Václ, dr. Katechetika, 3. vyd., Olomouc, l946,
 Lemoyne Giov. B., II metodo educativo di Don Bosco,  Torino b.r.
 Lindworsky Joh., dr., Erfolgreiche Erziehung, Freiburg  i.Br. l933,
 Buchmüller Hans, Der Knasbe als religiöse Persönlichkeit,  Basel l9l7,
 Miehle, Die kindliche Religiosität, Erfurt l928,
 Tomášek Fr., dr., Výchova dítěte, Olomouc l942,
 Tomášek Fr., dr., Život dítěte v milosti posvěcující,  Olomouc, l938,
 Tomášek Fr., dr., První základ výchovy, Olomouc l947,
 Beeking Jos., dr., Die christliche Lebenserziehung des  Jungmädchens, Einsiedeln l94l,
 Beeking Jos., dr., Die christliche Lebenserziehung des  Jungmannes, Einsiedein l94l,
 Moshamer Otilie, Werkbuch der religösen Mädchenführung,  l.-3. sv., Freiburg i.B. l936,
 Plus R., S.J., Mužně do života (Pro jinochy) Mor. Ostrava  l946,
 Plus R., S.J., Životu v ústrety (Pro dívky), Budapešt  l943,
 Barclay Vera, Les belles découvertes de Pierre et de  Véronique, Paris l934,
 Busemann A., Das Geschlechtsleben der Jugend und seine  Erziehung, Berlín l933,
 Förster F. W., Sexualethik und Sexualpädagogik, Kempten  l9O7,
 Charmot F., S.J. Jeunesse et pureté, Paris l932,
 Chauvin A., Jeunesse et liberté, la préparation morale de  l enfant, Paris l933,
 Jordans J., S.J., The danger of Youth and a tried  antidote, London b.r.
 Pelikán A., S.J., dr., Hra o duši, 8. vyd., Praha l947,
 Pius XI, Okružní list o křesťanské výchově mládeže,  Olomouc, l945,
 Ruiz Amando, L Educazione della castita, Torino l924  Tomášek Fr., dr., Myšlenky ke katechesím k VI. přík.  Božímu, Frýdek l946,
 Zdráhal Fr., Tajemství života (Ve sbírce "Životem" čís.  238), Hlučín b.r.
 Friedländer, Zmiany duchowe u mlodziezy w wieku  przelomowym, Lwów l929,
 Küster, Erziehungsprobleme der Reifezeit, Leipzig l925
 5
 Stern W., Erotik und Sexualität der reifenden Jugend,  Leipzig l925,
 Huguenin Elisabeth, La coéducation des sexes, Paris l929,
 Schröteler Jos., dr., Geschleschtstrennung oder  Geschlechtserziehung, Düsseldorf l933,
 Vaisslere Jean, de la, La coéducation des sexes et la  science positive, Paris l928,
 Lipmann, Psychische Geschlechtsunterschiede, Leipzig  l9l7,
 Hynie Jos., dr., Mladé mužství, Praha l94l,
 Novák Fr. Xav., dr., V máji života, 2. vyd. Přerov l933
 Olgiati Fr., I nostri giovani e la purezza, 8. vyd.,  Milano b.r.
 Tomášek Fr., dr.,Ze školy do života (vyd. pro hochy  opouštějící školu), Olomouc l946,
 Tomášek Fr., dr., Mladý muž se dívá do života, 3. vyd.,  Olomouc, l947,
 Csabová Mark., dr., Co musí vědět dospívající dívka,  Baťov l945,
 Harmel Fr., Une grave question de l éducation des jeunes  filles: la chasteté, Paris l92l
 Hetzer-Večerka, Das sociale Verhalten von Mädchen während  der Reifezeit, Jena l926,
 Pecka Dom., Listy matky dceři, 2. vyd., Praha l932,
 5
 Tomášek Fr., dr., Ze školy do života (Vyd. pro dívky  opouštějící školu) Olomouc l946,
 Tomášek Fr., dr., Mladá dívka se dívá do života, 3. vyd.  Uherské Hradiště l946,
 Csabová Mark., dr., Co má věděti dospělá dívka, Brno  l94O,
 Csabová Mark., dr., Čo má vedieť mladá žena, Trnava l946,
 Pelikán Ad., S.J., dr., Před svatbou, Frýdek l946 Pelikán  Ad., S.J., dr., Šťastný domov nad kolébkou (Kniha pro  ženy), Olomouc l947,
 Courberive Jean, Pour etre Maitre chez soi, Paris l936,
 Duprat G. L., L édutation de la volonté et des facultés  logiques, Paris l92O,
 Guardini Romano, Wille und Wahrheit, Mainz l933,
 Lindworsky Joh., S.J., dr., Der Wille, seine Erscheinung  und seine Beherrschung, 3. vyd., Leipzig l923,
 Lindworsky Joh., S.J., dr., Willenschule, Paderborn l927,
 Souček Rud., Problém vůle, Hranice l92O,
 Boven W., La science du caractére, Neuchätel l93l,
 Allers R., dr., Das werden der sittlichen Person. Wesen  und Erziehung des Charakters, Freiburg i.Br. l935
 Courberive de, Jean, Pour etre Maitre chez, soi, Paris  l936,
 Förster F.W., Škola a charakter, Olomouc b.r.
 Klíma J.V., dr., Úvod do pedagogické charakterologie,  Praha l933,
 Peillaube E., Caractere et personalité, Paris l935,
 Kammel Willib., Einführung in die pädagogische Wertlehre,  Paderborn l927,
 Lotz Joh., S.J., Sein und Wert Das Grundproblem der  Wertphilosophie, Innsbruck l933, Eng Helga,  Experimentelle Untersuchungen über ddas Gefühlsleben des  Kindes, Leipzig l922,
 Baumgarten F., Die Lüge bei Kindern und Jugendlichen, 2.  vyd., Leipzig l926,
 Arcais G.F., De, II valore educativo dell arte, Padova  l936,
 Klíma Jiří, dr., Úvod do metodiky výchovy mravní  a estetické, Praha l924
 Sallwürk Ernst, Erziehung durch die Kunst, München l9l8.
 Novější autoři
 Tomáš Malý - Pedagogika, Velehrad, KA (Řím, 1979)
 J. Weber, Exeler - Gemeindekatecheze, Dienst am Glauben  der Gemeinde durch die Gemeinde, 1981 - Herder - (Wien  1982)
 Seqences (guide pédagogique, pastoral et doctrinal (Lyon  l987)
 La chatech se des enfants, (Lourdes l979)
 Opravilová: Základní problémy předškolní výchovy (Praha  1989)
 Holland J.G. - Skinner B.F. - Analýza chování (Praha  1968)
 Eysenck H.J.: Dimensions of Personality, (London 1947)
 Linhart: Proces a struktura lidského učení, (Praha 1972)
 Budohoska W., Wlodarski, Psychologia uczeniasie,  (Warszawa l970)
 Skalková J.: Úvod do metodologie a metod pedagogického  výzkumu (Praha 1983)
 Knoll J.H.: Einführung in die Erwachsenenbildung, (Berlín  l973)
 Hanke, H. - Schmelzer, H.: Überzengungsbildung im  berufspädagogischen Prozess (Berlin 1986)
 Kozakiewicz: Každý volí sebe (Každy vybiera sam sibie,  (Warszawa, l975)
 Vorlíček Ch.: Úvod do pedagogiky (Praha 1979)
 Kádner D.: Dějiny pedagogiky (1923 - 1924)
 Grulich V.: FIlozofické pojetí člověka a výchova (Praha  1972)
 Dale Carnegie: Jak získávat přátele (Bradlo,Bratislava  l943)
 Baden Powel: Scouting for boys (Scouts intern. of  Amerika)
 Gaston Cortois: L art D etre chef (ed. Frelurus, 31-33  Paris)
 Nikolaj Kozakiewicz: Každý volí sebe (Mladá fronta, Praha  l978)
 Klaus Dessecker: Religions pedagogische Projektforschung  (Stuttgart)
 Zenetti: Morgens, Mittags, Abends (Retz München, 1970)
 Skalka: Základy pedagogiky dospělých (Praha, 1989)
 Hollander S.J.: Katechetika (Řím, 1971)
 Reinhard Tausch: Erziehungspsychologie (Göttingen, 1970)
 Robert Claude S.J.: Adolescent Rentre Chez Toi (Paris,  1955)
 Bagol J.P. Aumonieurs, (Paris 1967, 50 - 57)
 Cimatti Vinc.: Don Bosco Educatore, (Torino 1920)
 Huert St.: Sakrament pokuty v swietle teologii  i psychohigieny, (Warsava 1955)
 Mosters K.: Jünglingsseelsorge, (Freiburg, 1923)
 Pasztuska Jos.: Kaplan - Cslowiek - Duszpasters,  Rozwazania, (Warsava 1967)
 P r o s t ř e d í
 V této práci mně jde především o prostředí, o kterém  tvrdím, že má přímý vliv na utváření povahy dítěte, na  jeho duchovní růst, myslím tím růst mravní. Jestliže nám  přítomná doba ukazuje mnoho neradostných zjevů  společenského vývoje a dává nám metody, jak léčit  následky, neohlíží se většinou na kořeny a vnitřní  důvody.
 U poslední generace převažují v těchto posledních  desetiletích starosti o vnější záležitosti daleko nad  starostmi o mravní růst. Schází nám ono živé vědomí  přítomnosti Boží a nutnosti držet se Božího zákona. Proto  většina projevů společenských a zvláště u mladší generace  se demonstruje kladně při dozoru, jsou-li ale jedinci  postaveni jako samostatná osobnostní individua, cítíme,  že často selhávají.
 Chci uvést alespoň několik negativních úkazů  společenského rozvratu, a tím demonstrovat prostředí  negativní. Všemi způsoby chci však dokázat, že i proti  všem rozkladným vlivům osobním a společenským má  křesťanství jako celek účinné prostředky. Proto všude  tam, kde je náboženská praxe živá, pozorujeme i slabší  mravní rozklad.
 V těchto kapitolách nám jde jednak o prostředí dané,  ale též o prostředí, které se dá uměle ovlivnit, pokud se  dotýká růstu mladého člověka.
 Považuji za jisté, že pro zakotvení mladého člověka  v prostředí kladně výchovném, je důležité i prostředí  přírodní, či zeměpisné umístění rodiny.
 Vycházím z osobních výzkumů, ať se dotýkají celých  rodin či rodů anebo jen jednotlivců, které jsem měl  příležitost podrobovat důkladnému průzkumu nebo  sledování, ať v jejich vlastních rodinách, ve škole, ve  volné přírodě, při hrách, v táborech anebo v různých  soustředěních, kde se jednotlivci dali sledovat v celé  pravdivosti osobnostních projevů.
 Odvažuji se tvrdit, že i člověk dospělý je  ovlivnitelný lidmi, se kterými se setkává, věcmi, kterých  užívá, a způsobem života, který buď vede anebo je nucen  vést. Tvárnější je mladistvá duše, ovšem podle podrobných  pozorování i v mnoha žalářích mohu doložit, že i docela  starší mužové se dali i po vnější stránce zcela změnit  pod vlivem života jiného člověka.
 Jako jeden z příkladů, který považuji za typický,  bych uvedl z roku 1948 - 1949, setkání a delší  několikaměsíční pobyt na Borech s bývalým ministerským  předsedou Krejčím.
 Měl jsem příležitost, a považuji to za velký dar,  být s ním a sdílet s ním i názorovou jednotu. Při našem  prvním setkání byl jeho pohled ponořen do sebe, tvář  vrásčitá, jeho způsob reakcí unavený, muž bez chuti  k životu i ke komunikaci s jinými. Docela bezprostředně  jsem jej oslovil jako profesora mezinárodního práva  a žádal jsem ho, aby zapomněl na to, co má za sebou (byl  vězněn již 3 roky), aby vzal na sebe podobu univerzitního  profesora, protože jej potřebuji k doplnění právních  studií.
 Nejdříve se nedůvěřivě podíval, ale tuto možnost  uplatnění vítal jako vsuvku zcela neobvyklou do svého  smutného muklovského života. Složili jsme se u jeho nohou  s převorem Zemkem, který sdílel stejnou touhu dát se  vzdělat v tomto oboru. Stačilo jej potom pozorovat  několik týdnů po prvním setkání a již bylo zřejmé, jak se  jeho vnější vzezření mění nastalou náplní  jeho  n o v ý c h  dnů. Vyjádřil to tou krásnou větou:  "Znovu ožívám, protože cítím, že mohu být potřebný".  Ztratily se vrásky, vyjasnil se pohled, získal větší  pohyblivost a hlavně dokázal se snad poprvé srdečně  zasmát. "Teprve nyní poznávám, že se člověk nesmí  vzdávat, že je nutné, aby v sobě udržel svou potřebnost  a to, co získal, byl ochoten svěřovat dál".
 V této záležitosti jsem se nemýlil, protože po  několikaměsíčním společném pobytu jsem byl převelen do  dolů na Mostecko. Vrátil jsem se v železech po několika  měsících a měl jsem příležitost se s ním ještě jednou  setkat. Stačila ta doba odloučení, kdy ho nikdo  nepotřeboval, kdy byl zařazen mezi stejně ponuré tváře,  a první jeho věta při druhém setkání byla: "A teď se  podívej na mne, jak jsem sešel jenom touto jedinou  skutečností, že mě nikdo nepotřebuje a že mě obklopují  všichni ti, kdo stejně jako já nyní počítají, k čemu se  nedostali, co mohli získat, co mohli mít již  nahospodařeno". Tento pocit zneuznání mu vtiskl znovu  stařeckou podobu, na kterou zapomněl jenom v tom krátkém  interview. kdy byl zase tím slavným profesorem  mezinárodního práva.
 Je-li tato přeměna možná u starců, jak jinak se  odráží všechno příjemné, milé, mladistvé na těch, kdo  společenský život teprve začínají. Podle všech mých  zkušeností je však možné počítat s touto přeměnou i tam,  kde se náš adept ještě nesetkal přímo s něčím, co by jej  poznamenalo zlou zkušeností.
 Jestliže tvrdíme, že chceme spolu podle vůle  Spasitelovy připravovat království Kristovo, jde nám  i v našich snahách i v pozorováních zvláště o vliv  náboženství i křesťanské morálky.
 Tato teokratická společnost je však v přímém rozporu  s tím, co je kolem nás. Jestliže před 50 lety nebyl nikdo  z nás vystaven tolika negativním vlivům, jak to  pozorujeme na sobě, na dětech i na celé společnosti, ať  se jedná o uvolněné porno, nebo bezmezné sledování  televize, či přežívání onoho dlouhotrvajícího nátlaku  z minulých desetiletí, musíme zdůrazňovat, že nastal zlom  po druhé světové válce, který přivedl zcela novou  generaci - ta si žádá úplně odlišný přístup ať v rodině,  nebo ve společenstvích, která chceme ovlivňovat.
 Proto i v našich pozorováních jsme používali všechny  metody, které před válkou byly neobvyklé a které byly  nové i pro mého předchůdce kardinála Tomáška, s nímž jsme  měli příležitost konfrontovat jeho zkušenosti s nejmladší  generací a přístup k ní.
 Tvrdá laicisace celého společenského dění nabírá na  obrátkách v těchto současných desetiletích. Pro každého  z vychovatelů i vedoucího, ať táborů, nebo sdružení, to  přináší nové povinnosti být neustále v pohybu s těmi, kdo  mají být nejenom pozorováni, ale ovlivňováni tím, o čem  se domníváme, že je správnou metodou života.
 V přítomné době zasahuje velmi rozšířený antiteismus  všechny oblasti veřejného i soukromého života. Nejhorším  projevem je praktický materialismus, který předčí ještě  svojí zhoubností nevychovanost, hrubost a nekázeň  poslední generace, která komunismem byla vychovávána na  všech stupních k odporu ke všemu, co starší generace  vytvořila. Ono bourání autority začíná u odmítání  existence Boží, dítě již není ovlivňováno jeho  přítomností a velmi snadno celým svým projevem přijímá  nejhrubší rysy svého prostředí. Přirozený odpor  k náboženství je vypěstován ve všech veřejných  institucích i školách, které zklamaly právě tím, že  přestaly vychovávat i v občanských ctnostech  a zdůrazňovaly jen vzdělání.
 Rostoucí standart ukolébal starší generaci do podoby  těch, kdo chtěli jenom užívat a proto velmi snadno  přijímají praxi těch, kdo tvrdí, že člověk je schopen  vyřešit všechny nejdůležitější záhady i projevy lidského  života.
 Přirozeným důsledkem tohoto praktického  společenského epikureismu je praktický i teoretický  ateismus mladé generace.
 Najednou se setkáváme se strašným odporem ke všemu,  co vybudovaly starší generace. Nemám na mysli tradičně  věřící kraje, kde kázeň ještě je ve vážnosti, ale onen  průměr, který zůstává téměř stejný ve všech oblastech  naší vlasti. Generace otců nahradila víru v Boha  i praktické náboženství vírou v jasnou budoucnost vědy  a domnívala se, že tím, že je zaměstnána, tedy pocitem,  že má dost práce a vidí úspěchy techniky, že se velmi  snadno obejde bez náboženství.
 Pohybovali jsme se celá desetiletí v prostředí, kde  nebyla možná jakákoliv konfrontace s jinými kulturami,  národy i názory. Proto poslední generace většinou přijala  punc sebevědomé nezvládnutelné masy.
 Protože nedůvěra k náboženství je odzírána od starší  generace, není většina z dětí schopna hledat nejvyšší  životní hodnoty v žité víře, a zvláště v dospívání se to  projevuje jako útěk. Je-li jejich myšlení nezkažené je  to útěk do romantiky nebo do erotiky, kterou nedokážou  ovládat, utíkají se k alkoholu, k drogám a napodobují  scény nejhrubšího ražení, které odkoukají z televize. Zdá  se, že celá poslední generace jako by vzdorovala proti  otcům a dědům. Zdá se, že je možné při posuzování  narůstající kriminality našich mladistvých vzít za základ  statistiky, které byly uveřejněny v OSN (Vliv civilizace  na výchovu mladistvých, jejich původ, prevence a postup  vůči nim - 1960 odst. 138 - citováno ze studie  Kriminalita mládeže Praha 1968).
 Zkoumání příčin na úseku kriminality mládeže  a pedagogika. Věstník Generální prokuratury 1964.
 I při hrubých projevech naší mladší generace nejde  o vyložený vandalismus, nýbrž jde víc o touhu prožít něco  zvláštního anebo se vyznamenat. Velká část kriminálních  činů je podmíněna blahobytem, proto i v prostředí, ve  kterém jsem pracoval, je víc pachatelů z dobře  situovaných rodin než ze spodiny. Vezmeme-li okresy  v České republice podle přestupků, pak na prvním místě  jsou Severní Čechy, Ostravsko, Bruntál, Místek, Nový  Jičín, Opava.
 I v uzavřených a dobře vedených letních táborech  nebo na tzv. výchovných kurzech se vždy nacházeli  jedinci, na kterých byl zřejmý vliv neukázněného  prostředí. Projevil se někdy až sadismus i při  chlapeckých hrách, bezohlednost, chuť zmocnit se cizího  majetku.
 Pokud se spojili v partu, a to i vychovaní chlapci  nebo děvčata, dopouštěli se skutků, kterých by nebyli  schopni, kdyby měli možnost uvažovat. Při sledování  našich adeptů z venkova, z menších měst anebo  z panelákových osad, či z rekreačních středisek, nejhorší  koeficient byl vždy z panelákových sídlišť. Je zajímavé,  že pokud přišly dívky z prostředí, které nebylo dost  ovlivňováno náboženstvím, bylo jejich počínání o mnoho  hrubší než u hochů. Největší nesoulady byly zaviněny  nedobrým způsobem života rodičů. V posledních letech  stoupla kriminalita téměř o 300%. Na prvním místě  vystupují rozvrácené rodiny, na druhém místě rodiče,  kteří na děti neměli čas, a dále rodiče, kteří dost  nedbali na to, aby si dítě dokázalo odříc alkohol, popř.  sama rodina k tomu vedla.
 Zkoumáme-li negativní projevy našich mladých, pak  většina z nich pochází, občansky vzato, z docela  normálních rodin. Skupina je odcizila a jen malá část  hledala oporu v přátelství s cizím člověkem. Poměr mezi  venkovem a městem se změnil zvláště v posledních  desetiletích. Venkov jako by se chtěl vyrovnat městu. Zde  ale nejde o kraje, které jsou tradičně ještě pod vlivem  náboženského cítění. Chceme-li pro příští období mít  aspoň nepatrnou záruku, že něco kladného z našeho úsilí  zůstane, pak je potřebí postavit rodiny na pevný základ  a to nejde později, než 20 let před tím, než je možné  manželství. Tedy nemá-li nastat circulus vitiosus, je  nutno si všimnout nejmladší generace.
 Po období útlaku cítíme, že agresivita a typ  sociální provokace je jako by přímá reakce na přesycení  nebo na zdůrazňování kolektivu v době, kdy děti ještě  nedorostly.
 Jestliže 14letý hoch ukazuje druhým pořezané ruce za  zápěstím, znamená to, že se pokusil o útěk ze života. Ve  všech případech, se kterými jsem se sešel, to byl útěk  z rodiny, která mu nerozuměla. Nejtěžší období prožívaly  všechny děti v tom období, kdy se rodiče teprve chystali  na rozchod a zápasili o přízeň dětí anebo projevovali  nechuť o kohokoliv ze svých dětí se starat. Děti žily  někdy dlouhou dobu v nesnesitelném prostředí napětí a to  ovlivnilo do té míry jejich povahu, že by bylo hrubou  křivdou, kdybychom tuto skutečnost nebrali v úvahu.
 Všechny tyto negativní projevy jsou zaviněny  hlubokou laicisací života a dnes je již o to horší,  protože vyrůstá druhá generace, která se již  s náboženstvím ani nesetkala. Předešlá generace ještě  byla vychována v náboženských pojmech, byla možná  docházka do náboženské výuky, děti byly formovány spolky,  starší generace už se pohybuje jen vzpomínkově v tomto  prostoru, kdežto pro děti je tento prostor zcela jenom  nepochopitelně směšný.
 Nedomnívám se, že by bylo možné v tomto směru přijít  s něčím naprosto objevně překvapivým. Svá pozorování mohu  zdůvodnit, pokud byla prováděna v uzavřeném, ohraničeném,  přírodním prostředí, tedy prostorově a alespoň ve stejném  desetiletí. Všechny tyto poznatky jsou vlastně zprávami  o tom, jakým způsobem se pisatel setkal s hochy či  dívkami různých povah nebo zaměření. Všechna pozorování  ponesou proto pečeť osobní a jsou podmiňována úkolem,  který na sebe bere každý z vychovatelů naší mládeže.
 Každé z těchto prostředí, které jsem měl možnost  sledovat, bylo do jisté míry vždy nějak kontaktováno  s křesťanským prostorem nebo symbolikou. Nemůže tedy jít  o všeobecně platné formule i občanské.
 Nemůžeme být ani zajatci jedné metody. Doba sama  ukazuje, že je potřebí hledat způsob i formu, jak se  přiblížit mladému člověku, jakým způsobem jej utvářet  v prostředí, které je jemu vlastní. Je naprosto vyloučeno  přicházet s naučenými a dříve vyzkoušenými metodami,  protože psychicko-somatický zlom byl zcela určitě  způsoben druhou světovou válkou.
 Z našeho hlediska je důležité zkoumat nejdříve  prostředí, zařazení hocha, zvlášť dospívajícího, do této  kulisy a současně hledat, jakým způsobem se může  připravit anebo je schopen přijmout zodpovědnost za úkoly  v budoucím světě.
 Nejdříve musí pochopit svoje umístění v rodině, ve  společnosti a pak hledat všechny klady, které může  rozvíjet pro službu jiných.
 V žádném případě jiným lidem nesměřuje celé naše  snažení k ničemu nižšímu, než k pochopení:
 - jakým způsobem brát hocha či dívku
 - jakým způsobem je formovat v jejich vůdčích  možnostech.
 Nejde nám o to jen stroze vychovávat, ale jde více  o to vychovat z nich aktivní typy, které by byly schopny  ukazovat jiným cestu k solidnímu životu a jeho náplni.
 Proto se v našich kapitolách věnujeme všem faktorům,  které mohou spolupůsobit na vytvoření silné osobnosti,  bez ohledu na to, kolik je chlapci či dívce let.
 5
 V nejmladším věku je možné vytvářet sebevědomí  u dětí a to pak jemným způsobem formovat až po dobu  dospívání. V tomto období je však nutno brzdit svéráznost  a vést k velkému mínění o druhých. Nejvhodnější  příležitost: učit je sloužit. Není možné vzít jakoukoliv  zásadu jako hotovou, proto i tyto děti musí mít vedle  sebe typ pružný, chápavý, mírný, ale rázný, který by byl  nejenom sympatický, ale též i důsledný.

 R o d i n a

 Každou naší literaturou zahraniční i místní je  uznáván určující význam rodiny a rodinné výchovy pro  formování osobnosti mladého člověka, pro utváření jeho  mravního vědomí. Tuto jistotu přijímá i laická veřejnost.  Rodina se však stává jedním z hlavních výchovných  činitelů potud, pokud svoje výchovné úkoly plní správně,  pokud pozitivně dokáže utvrzovat klady v osobnosti  člověka.
 V negativním případě možno pozorovat všechny  společenské konflikty na konfliktech rodiny (M. Marušiak  - Súčasné problémy rodiny a manželstva, Bratislava  - 1963). Řadu problémů řešených i jen nahozených  i řešených špatně vidí většina složek stejným způsobem,  jenže k jejich likvidaci nebo i k vnitřnímu pochopení se  stanoviska někdy různí.
 Není možné postavit v laickém myšlení rodinu  naprosto vzorovou, protože není vyřešen společenský úkol  muže jako věrného manžela a otce, ani úloha ženy jako  matky.
 Není ani dořešena úloha pracovníka či občana, který  spoluzodpovídá i za správu veřejných věcí (Kriminalita  mládeže - 1968 - Praha). Ze stejného spisu (mnoho dětí je  ponecháváno jen povšechnému dohledu cizích lidí nebo  sousedek, popř. jsou ponechány ve svém volném čase zcela  bez dozoru). My však máme v úmyslu si všímat i v této  práci jen faktorů, které spolupůsobí při přípravě  vhodného prostředí k výchově dětí. Působení na dítě  závisí zcela na jeho přímém zařazení do prostředí, na  způsobech i formách používaných při jeho ovlivňování.
 Tyto skutečnosti jsou určeny:
 1/ strukturou rodiny, její početností, sociálním  postavením, mravní úrovní a poměrem k náboženství.
 2/ Charakteristikou otce a matky, jejich povoláním,  pracovním zařazením a jejich mravní a intelektuální  úrovní.
 3/ Vzájemnými vztahy rodičů.
 4/ Způsoby výchovy mladistvého.
 Tyto faktory určují plnění funkcí rodičů k dětem, a to  na úseku ekonomickém, reprodukčním i výchovném. Je třeba  vzít všechny skutečnosti v úvahu, chceme-li pochopit, čím  je dítěti rodina a jak na ně působí.
 Stejně tak není možné vzít určitý věkový stupeň  izolovaně, jako se nám nepodaří pochopit dospívání při  negaci nejrannějšího dětství a školního období. Již to  nejrannější období, a tvrdíme souhlasně s mnoha autory,  první čtyři roky, vtiskují své nesmazatelné znaky pro  dospívání a pro celý život.
 Nemůžeme zachytit podrobně všechny věkové stupně,  jde nám hlavně o úsek, který je považován všeobecně, tedy  i laickou veřejností za základně důležitý a to je pozdní  dětství a dospívání. Zde není možné se ani odvolávat na  autory ať místní nebo cizí, protože jejich názory  i zaujetí k tomuto problému jsou zcela odlišné od mých.  I různá členění jsou podle autorů zcela různá. (Karel  Mosterc Junglingseelsorge Freiburg - 1923 nebo E.  Spranger - Psychologie des Jugendalters - Berlín 1924  nebo Karel Černocký, Moderní psychologie, Přerov 1936).
 V minulém režimu se velmi málo zdůrazňovala  důležitost nejranějšího dětství. Jeho deprivace byla  přivedena na nejvyšší míru právě tím, že se pomíjela  důležitost rodinné výchovy. Tak jako první dva měsíce již  vtiskují nepochybné podoby ve vývoji (hýčkání,  ohleduplnost, tvrdost, hlučnost), tak v pozdějších  létech, kdy dítě začíná pomalu pozorovat, začíná odzírat  péči matky, její jemnost, její vedení a velmi citlivě  reaguje na střídající se cizí osoby, které o ně mají  pečovat.
 Ve většině rodin, které jsem pozoroval, byly děti  v prvním období vedeny oběma rodiči, ale je zajímavé, že  v době dospívání od 10 - 12 let byly ve většině případů  více pod vlivem matky než otce. I když ze závisti  pozorovali hoši zručnost otce, přece jenom hledali  blízkost matky víc. Zde se tvoří celý základ pro další  životní vývoj.
 Je-li doba růstu dítěte do tří let provázena jemným  zacházením v rodině, zůstávají následující léta až do  školní docházky usměrněna jemně k dobrému, milému,  ochotnému počínání dítěte. Dítě snadno chápe souhlas mezi  přáním rodičů a svojí praxí. Dokáže to tím, že se čile  začleňuje do rodinného prostředí. Nevzpouzí se onomu  nepsanému řádu, ve kterém se rodina pohybuje. Toto období  má rozhodující vliv na hbitost dítěte (Jean Verdier,  Eveilleurs de vie, Paris l969). Děti, které přicházely  z takto jemného zacházení, necítily onen odpor, který  jsme u ostatních pozorovali - "počkejte vy dospěláci",  a tvrdě se vzpíraly proti nadvládě dospělých. A proto  bylo velmi jednoduché získat si spolupracovníky právě  z této kategorie, protože se probouzel u nich jakýsi  živelný hlad po jemném projevu. Odpovídaly na to  radostnou náladou.
  Po třetím roce začíná období, kde si dítě uvědomuje  své "já". Zde je potřebí citlivě rozlišovat mezi  fantazií, mezi smyšlenkou a skutečností. Rodiče by se  mohli setkávat s nedůvěrou ještě i v době dospívání,  anebo by vychovali tímto způsobem mladého člověka, který  by si dovoloval ve všem jednat křivě. Tedy ani rodiče  nebo starší sourozenci si nesmějí dovolovat hovořit  i o Bohu ve smyšlenkách, nebo s neskutečnými příkrasami.
  Stejně důležité je umění využívat volného času.  Tomuto hospodárnému pojímání života se musí naučit od  otce nebo od matky. Ani v rodině nesmí být svědkem časové  prázdnoty anebo neužitečných dohadování mezi otcem  a matkou nebo spory mezi sourozenci navzájem. Ať je to  třeba nezávazná činnost - hry, sbírání známek, odznaků,  hudba nebo různé manuelní dovednosti, všechno je lepší,  než ono prázdné bloumání, které dítě poznamená na celý  život. Každá činnost však v tomto období má být poloviční  hrou.
 Dítě je nejvíc tvárlivé ohleduplností, dobrotou, ale  přesností ve svých malých povinnostech. Po dětství  nastává období, kdy dítě si tímto způsobem může získat  naprostou převahu. Toto období je též nejvhodnějším pro  ztvárňování drobné duše účastí na svátostech. Vyrovnanost  celého pozdějšího života má svůj základ právě v tomto  období (Jean Verdier, Eveilleurs de vie, Paris 1969).
 Přibližně od 5. třídy dítě není zaujato svým  vlastním "já", přemýšlí o tom, jak by se vhodně zařadilo  do dění kolem sebe. Kdyby však vychovatel v této době  užíval mnoho diktátů, stane se dítě nedůvěřivým. Začíná  hledat víc oblíbená jídla, vybírá si zamilované předměty  a začíná třídit lidi na protivné a "sympaťáky".
 Do tohoto období je potřebí pečlivě zasadit i naši  výuku o přátelství a vytknout mu pevné normy. Za žádnou  cenu nesmí být přítelem nebo přítelkyní někdo, kdo mi  nepomáhá výše. Končí beztarostnost předešlého období  a dítě se začíná více starat o předměty nebo i o zvířata,  která se mu stávají zvlášť milá. Všechny popudy z venku  citlivě vnímá. Tento mladý člověk se mění v kritika, učí  se nepřesnosti v posuzování nauky, hnutí nebo lidí, ale  dá se snadno usměrnit sympatickou osobností. Do tohoto  období je důležité vložení osobnostního vzoru.
 Dítě musí cítit, že v ničem není odkázán jen na  sebe. Ať klade otázku jakkoliv naivní, nebo lehkovážnou,  vždy ji zodpovězme pravdivě s vědomím, že to může být  otázka základní důležitosti pro jeho celý život. Zde  začínají i krize, které se nutně projevují již o několik  málo let později, pokud vychovatel nedovedl dát svoji  pravdivostí pevný charakterní základ.
 Hoch i dívka se v tomto období rádi chlubí, co umí.  Proto jakákoliv norma, kterou mu předkládáme, si vyžaduje  přesného zdůvodnění, protože hoch i dívka si pro všechno  dění hledají nositele zásady činnosti. Jestliže již  začíná zápas o svět v něm samém, tedy teď se začíná rvát  i o své osobní místo ve společenství. V tomto úseku jeho  růstu má každá společnost konstruktivně budovat pocit  důležitosti osobního sebevědomí a zaplašit každý pocit  méněcennosti nebo rostoucí odpor ke společenství.
 Každá nadávka nebo znevažování, nepravda, pomluva,  ať je to doma, ve škole nebo ať je to jen pouhý klučí  výsměch na ulici, může docela narušit jeho zdravý vývoj.  Podle množství dětí, které jsem mohl zkoumat, bylo třista  pozorovaných rozděleno takto:
 53 % dětí mělo jednoho sourozence, 30 % pozorovaných  bylo z rodin se 3 - 4 dětmi, 15 % z rodin s 5 a více  dětmi, 2 % jedináčků a 3 jednotlivé děti nemanželské. Věk  pozorování 11 - 14 let.
 Samo umístění hocha nebo dívky v rodině již nám  nabízí náznaky rozdílných budoucích projevů. Různým  způsobem zkresluje, dokresluje nebo zdobí povahové rysy  a dává jasnou odpověď na otázku individuálního působení,  které považuji v každém případě za nejpůsobivější.  V několika kategoriích, kde děti byly bez sourozenců,  jsem pozoroval zcela rozdílné projevy.
 Jestliže bylo jen jediné dítě v rodině, ale rodiče  nemohli mít více dětí, bylo poznamenáno smutkem.  Jednalo-li se o hocha, byl přecitlivělý, bázlivý a hledal  většinou oporu v okolí. Byla v něm ztělesněna obava  rodičů z možnosti jeho vlastní ztráty. V komunitě byl  však tento hoch vždy ohleduplný, vnímavý, šetrný ale  tíhnul k zvyklému samotářství.
 Zásadní rozdíl se však jevil v případě, kdy byl hoch  jediný, ale rodiče úmyslně nechtěli mít víc dětí. Hoši až  na čestné výjimky byli sobečtí, vypočítaví, v komunitě  arogantní, těžko ukáznitelní, jako by chtěli, aby se jim  i v těch nastávajících komunitách všechno měřilo podle  privilegií, která měli ve vlastní rodině. Tito hoši se  těžko smiřovali i jen s částečným nepohodlím. A to bylo  až do doby, kdy si dovedli zdůvodnit, že by bylo lepší se  přizpůsobit. Scházela jim v každém případě ona  Gesellschaftserziehung, výchova ke společenství. Scházela  jim doma konkurence, proto byli často bezohledni ke svým  kamarádům a jen s velkým úsilím vychovatele je bylo možno  usměrnit. Oba tyto typy vyžadovaly však jemného  vychovatele, ale rázného, který by jim jen neodpovídal,  jako tomu bylo v jejich vlastní rodině, ale neodpuzoval  je tvrdostí. Stali se příchylnými, protože byli zvyklí  již z domova na péči jen dospělých. Více však než děti  z ostatních početnějších rodin podléhali snadno buď  hrubosti anebo bolestínství.
 Pokud vychovatel nedokázal vzít úlohu jejich  starostlivé matky, mohl na něho zapůsobit jen velmi málo.  Byli to egoisté, kteří chtěli strhnout všechnu péči  i lásku pro sebe, i tu, která patřila celé komunitě.  Proto byli věčně zklamáni, nedovedli prohrávat a svoji  skepsi přenášeli i na okolí. Tito narušovatelé  společenského úsilí působili velmi neblaze  i v prázdninových osadách nebo na táborech. Uvědomovali  jsme si to právě ve spojení s dospívajícími hochy anebo  dívkami dobře vedených družin, kde se kladl velký důraz  na výchovu občanskou v chování, v jídle, v sebezáporech  nebo zvykání na nepohodlí. V rodině docílili většinou to,  že se jim dítě v dospívání zcela odcizilo, protože  dokázalo rozpoznat svoje neblahé postavení rozmazlence.
 Rodiče se nechtěli ve většině případů smířit  s životním směrem a chtěli determinovat jeho život ještě  i dál. Dítě nikdy nezapomnělo na vypočítavost rodičů  a výčitkami provázelo jejich přehnanou péči, protože  velmi snadno poznávalo, že si rodiče chtěli utišit  vlastní svědomí. Rodina se stávala ve většině případů  velmi nervózní.
 Rodina, kde byli jen dva sourozenci, starší dítě  - hoch, ale velká mezera věková mezi oběma sourozenci:  Rysy těchto hochů se podobaly ve většině případů  projevům, jako by byli jedináčci. Ještě více byla povaha  ovlivňována, jestliže jeden v druhém viděl soka, který ho  připravil o péči, která patřila dříve jen jemu jedinému.  Kde však rodiče dokázali překlenout tuto velkou mezeru  důkladným vysvětlením a upřímným čekáním na další dítě,  hoch dokázal prožívat toto očekávání v radosti s rodiči,  neuvědomoval si ani v nejmenším zmenšenou péči o sebe  tím, že přibude druhý sourozenec.
 Starší hoch velmi příznivě chápal své postavení  v rodině, jestliže mu rodiče dokázali jemným způsobem  svěřit druhého sourozence. Poctěn důvěrou vychovatele  předháněl se ve všech projevech, které zůstávaly jako  výborné rysy společensky připraveného pracovníka. Byl  nejlépe determinován touto úlohou k příštímu vedení  i v komunitě, ovlivňován rodinným prostředím směrem  k vůdcovství. Pokud ovšem rodina byla spořádaná. Byl-li  takto vedený hoch postaven do příští komunity, byl téměř  uznáván jako samozřejmý vedoucí. Byl z něho i dobrý  spolupracovník, dokázal samostatně uvažovat, takže  posléze i větší souručenství mu mohlo svěřit důležitější  poslání. Nejlépe však pro tuto úlohu byl připraven ten,  kdo již dokázal v tomto svém převratně důležitém období  žít náboženským způsobem. Svůj vliv pak přenášel  bezkonfliktně na své svěřence. Toto nové prostředí mu  pomáhalo dvojím způsobem. Zkušenosti z rodiny uplatňoval  mezi lidmi a především mezi hochy, doma spolupracoval  o to usilovněji, že měl již možnost řadu záležitostí  vyzkoušet v cizím kolektivu. V něm svoji vynalézavost  opíral o autoritu rodičů. Tito hoši nebo i dívky lnuli  vděčně ke svým rodičům právě jako dítě s touto výchovnou  průpravou.
 Je-li první dítě dívka a hoch mladší, který vyrůstá  pod její péčí, nese na sobě stopy jemného chování, někdy  bývá velmi zhýčkaný a jeho projevy bývají mnohdy velmi  změkčilé, pohybuje-li se v komunitě hochů. Ve většině  případů se lehko zbavuje odvahy, rmoutí anebo zlobí jej  hrubost kamarádů, protože nebyl připraven, aby na ně  rovnocenně odpovídal. Toto dítě není zhýčkané, jen mu  schází tvrdší příprava na život. Bylo-li však první dítě  hoch a druhé dívka, kterou rodiče přijali s nelibostí,  přeneslo se kus bezohlednosti a arogance i na našeho  chlapce. Chtěl spoléhat i v komunitě na svoji  nadřazenost, protože byl zvyklý z domu vidět výhodu  v tom, že je chlapec. Proto často vystupoval s tvrdostí  vůči svým kamarádům. Nebyl-li ovlivněn vychovatelovou  důsledností a osobitým přístupem, vyrostl z něho většinou  typ těžko přizpůsobitelný.
 Velkou výběrovou rozmanitost jsme pozorovali  v rodinách s více dětmi. Hoch ze 3 - 4 dětí čekal ve  většině případů na poctění důvěrou. Byl šťasten, jestliže  mohl v čemkoliv a jakýmkoliv způsobem spoluvytvářet domov  anebo jeho kvality zlepšovat. Jestliže však předcházející  sourozenci byly jen dívky, hoch nabral i ve svém jednání  i v přístupu k věcem, lidem i k povinnostem téměř způsoby  dívčí. Tento se však dal snadněji dotrénovat než jiný  - hrubý - usměrnit. Mnohdy jej sestry naučily, aby  požadoval pro sebe více ohledu, dal si sloužit a panským  způsobem komandoval. Mezi hochy se necítil vždycky dobře.  Toto postavení však bylo možné pochopit. Mnohdy si  přinesl kus úlisnosti jako sebeobranu, kterou zkoušel  tolikráte anebo již provozoval mezi sestrami. Nejlepší  cesta k jeho trvalé přetvářce.
 Jestliže však ve vícečlenné rodině sourozenci byli  sami hoši, byli ve většině případů ostřejší, ale snadno  dovedli být kamarádští a nezištní. Tato rodina jim  jedinečným způsobem nabídla výchovu ke společnosti. Tito  hoši téměř ve všech ukazatelích byli houževnatí, odvážní,  dovedli se přizpůsobit komunitě, ve většině akcí vynikali  jako dobří spolupracovníci, nedokázali však pochopit,  jestliže vedle nich byl někdo nerovným způsobem  preferován. Tito hoši z dobré rodiny byli většinou přímí  a ohleduplní. Autorita byla pro ně samozřejmostí. Lež  a neupřímnost jim byla cizí, pokud měli také čestné  rodiče. Dovedli ochotně vykonávat i práci v domácnosti,  tedy i v táboře, dbali na pořádek, neboť k němu byli doma  vedeni, ale jen tam, kde rodiče byli zajedno.
 S nápadnou vynalézavostí až vyhledávali všechny  možnosti, kde mohli pomáhat jiným. Byli to nejlepší  nositelé aktivity i ve farnosti. Téměř všichni měli  nejlepší předpoklady pro úlohu vůdce, protože byli zvyklí  družinové výchově ve vlastní rodině a dovedli vytvářet  i družiny zájmově jednolité. Pokud však je rodina nechala  více na ulici, byli z nich hoši tvrdí, kteří se za každou  cenu prosazovali i třeba nepochopitelnými přestupky.
 Byl však velký rozdíl mezi rodinami, kde bylo více  dětí a všichni s láskou očekávani a přijati; ti byli  přirozeně uzpůsobeni ke spolupráci ve větším sociálním  celku. Měl jsem případy, že nejstarší v četné rodině byl  hoch a za ním následovaly tři nebo více sester. Tento  hoch byl dobrým organizátorem, ale nebyl zvyklý na odpor.  V mnohé komunitě dovedl vystupovat jako ochránce  slabších, pokud byl k tomu veden z domova. Jinak si těžko  zvykal na nesouhlas nebo na odpor. Snadno někdy  inklinoval k postavení suveréna.
 Děti, které pocházely z více sourozenců bylo možno  rozdělit do mnoha skupin podle toho, zda převládaly dívky  nebo hoši, zda každé dítě, které přicházelo do rodiny  bylo přijímáno s velkodušnou láskou anebo jako  neodmyslitelné zlo.
 Jestliže přicházelo do rodiny, kde je brali  s nevolí, přenášelo se to i na starší děti, a projevy  nešetrnosti a bázlivost, pocit méněcennosti a ostychu  v nich nabýval vrchu. Tím zotročovali i okolí. Takto  rostlý hoch v partě svých stejně starých společníků  dovedl působit nepříznivým dojmem, přinášel si z domu  tento pocit opovržení. Někdy byl smutný, vážný, jindy  podmračený a záludný. Scházela mu přímost, cítil neustále  nebezpečí, které mu vložili rodiče do jeho výbavy. Pokud  se četná rodina dovedla těšit na každé další dítě,  vyrůstali v kolektiv dětí, který byl pevně semknut kolem  rodinného stolu. Tyto děti jsem považoval za velmi  připravené pro společenství; pokud se ovšem třeba později  neprojevily vážné mravní výkyvy v životě jejich rodičů.  Kde však v rodinách naplňovali oba rodiče svůj život  hrubostí a smyslnou bezohledností, kde neměli úctu  k tajemstvím, ani pokud se týká příchodu dětí, vyrůstaly  v tomto prostředí děti nešetrné, drzé a spurné.
 Nejhorší jsou případy, jestliže hoch nebo dívka  přišli do společenství zlomeni právě nešetrným sexuálním  vztahem rodičů. Tam scházel úsměv, děti se neostýchaly  říci, že jim ukradli jejich dětství.
 Jestliže dřívější vývoj vedl všechno k tomu, že  nebylo rozdílu mezi majetnými a chudobnými, mezi mocnými  a méně odvážnými ve společnosti, pak tato doba nechává  vyniknout ostře hrany mezi těmito jednotlivými  komunitami. Snad jen uměle vytvářely děti po vzoru svých  rodičů hradby a příkopy mezi jednotlivci nebo mezi  komunitami. Jinak dítě samo nikdy nenadlehčuje jinak  společensky postavené hochy či dívky. V posledních  desetiletích však přichází k tomu ještě i neblahý vliv  přezírání od těch, kdo jakýmkoliv způsobem si pomohli  k většímu jmění nebo postavení. Tam mohl zapůsobit jedině  vychovatel, který imponoval svým životem a věděním.
 Rodina, otec, matka a děti jako požehnání.
 Jestliže rozhodujícím činitelem výchovy byl v rodině  otec - povahově dobrý, jemný a rázný, i jeho děti si  odnášely tento vřelý vztah v jakémkoliv jiném prostředí.  Pokud si rozuměl s matkou a děti dovedly spolupracovat,  pak to byla jako by jedna píseň celé rodiny. Když byl  otec despota, nešetrný, hrubý vůči matce nebo dokonce  ještě i zesměšňoval nebo potlačoval její výchovný vliv  u dětí, kdy děti byly jako by utiskovány, byl závěrem  jejich dospívání nepřekonatelný vzdor, který dávaly  najevo v každém jiném společenství. Děti, které byly  zvyklé na nepořádek z rodin, nebyly nabádány k řádu, ke  kázni a nebyl u nich podporován zájem o záležitosti  rodiny, vycházely nepřipraveny do každé navazující  komunity.
 Dobrá polovina mých hochů, kde jsme zkoumali jejich  vztah k rodičům i ke starším rodičům, byla vychovávána  třetí generací, tedy babičkou či dědečkem. I když oni  chápali svoje poslání velmi dobře a vedli si statečně,  scházela jim rázná autorita, nikdy ji nedokázala babička  nebo dědeček nahradit do té míry, aby plně zastoupili  otce a matku. Snadno omlouvali dítě ve prospěch svého  pohodlí a v případných kontraverzích rodičů s dětmi  stávali většinou na straně dítěte proti jeho vlastním  rodičům. Takto usměrňované děti však spoléhaly i v dalším  společenství na možnost obhajoby.
 Ze 400 dotázaných hochů, kteří své náboženské  povinnosti vykonávali podle vůle babičky, 360 jich velmi  snadno odložilo náboženskou praxi jako přežitek staré  generace. Zde mohl zabrzdit tento neblahý úbytek  religiozity vychovatel - nejlépe kněz, který dokázal  překlenout mezeru mezi generacemi. Jinak se ztrácely děti  pro celý následující život.
 Dědeček sice někdy zaskočil ve výchově, ale pokud  neměl jemnou autoritu v ranném dětství u svých vnoučat,  v žádném případě nemohl zasahovat do výchovy  dospívajících dětí. Jestliže byl jenom dobrák, dětem ve  všem vyhovoval, dětem byl starším kamarádem, jestliže si  s ním dokonce mohli tykat, vyslovit i občas nějakou  směšnou průpovídku na úkor druhého, děti zapomínaly, že  je pro ně autoritou, která zastupuje rodiče, a chovaly se  velmi odvázaně. Jestliže rodiče trpěli, že mohly  nešetrným způsobem hovořit o starší generaci, a nekárali  je za to, staly se nemožnými kritiky všech lidí  i autorit, které je obklopovaly. Hoch ztrácí spojení  s vlastní rodinou, vynáší i věci důvěrné do prostředí  cizího, hřeší na to, že otec, jestliže vzdal jejich  výchovu a zaskakoval ji dědeček, snad jen z důvodu, že  otec neměl čas anebo nestačil odpovídat na jejich  všetečnosti, hoch podceňoval každou autoritu, se kterou  se stýkal mimo domov. Měl-li však imponovat dědeček nebo  babička, museli se vyznat ve všem, trvat na své autoritě  tím, že se věnovali zcela výchově, vynutili si na dětech,  že chtějí být v jejich blízkosti neustále, téměř lpěli na  nich, ale v mnoha případech to přinášelo odcizení  vlastním rodičům. Obě prostředí se tak stala pro dítě  nepřirozenými. Děti, které byly vychovávány mezi  dospělými nebo mezi sourozenci o mnoho let staršími, měly  víc znalostí než jejich vrstevníci, kteří tyto výhody  neměli, ale velmi snadno se odvracely od svých ochránců,  a jestliže nepřilnuly ke svým rodičům, a to proto, že se  rodiče honili za větší výplatou nebo za možností nákladné  rekreace, ztrácely ohleduplnost a zde se vůbec nedá  mluvit o lásce.
 Konfliktní situace nastávají, jestliže třetí  generace se s nechutenstvím věnuje svěřeným vnukům  a občas si uleví tím: "hodili vás nám na krk", nebo "aby  táta s mámou měli volno, tak my musíme otročit". V obou  vedeních viděly jen improvizaci a cítily, že jak rodičům,  tak jejich rodičům překážejí. Berou jim čas, ukracují jim  možnosti jejich vlastního vyžití. Ještě horší případy  nastávají, jestliže dědeček trpěl, aby na něm doslova  "štípali dříví". Z těchto dětí vyrůstají lidé, kteří  dokáží zesměšnit poslední vážnou věc, záležitost nebo  člověka. Žádná autorita pak u nich neobstojí.
 V několika křiklavých případech, kdy se rodiče  rozešli ve zlém, odcizili si nejdříve děti, a byl-li  poruce nebo nablízku dědeček, který otce mohl nahradit,  hoch z rozbitého manželství mohl k němu přilnout do té  míry, že mu dědeček zcela nahradil domov a všechny  záležitosti řídil tak, jako by byl jeho vlastním otcem.  Tento hoch nepociťoval bolestně stesk po svých nedobrých  rodičích. Ale sžití s kolektivem jim velmi rychle  pomáhalo, aby se zhostili společného úkolu, jestli  vedoucí trval na tom, aby každý úkol byl vykonán přesně,  s úsměvem, pak se brzy ztrácel rozdíl mezi dětmi  z dobrých rodin, kde jejich svazky trvaly a mezi těmi,  kde figuroval jen dědeček. Souhrnně bych rád tvrdil, že  starší rodiče mohou snad stačit na výchovu do dospívání;  avšak sama doba dospívání nechává ostře vystoupit  rozdílům mezi oběma generacemi. Rodinné prostředí, které  bylo plné dobroty, porozumění, pomáhalo i po stránce  tělesné a povahové ušlechtilé formaci dítěte.
 Neúplná rodina

 Zcela pochybená výchova se jevila tam, kde byly děti  postaveny mezi dvěma nárazníky. Rodiče, kteří si  nerozuměli a nebrali ohled na děti, si vyříkávali svoji  cizotu navzájem. Zde je potřebí zdůraznit, že svazek dvou  lidí je přirozený, daný Bohem, a člověk, který jej trhá,  nemůže se toho odvážit bez škody na vlastní duši i na  duši dětí. Člověk se nedá spoutat jen smlouvou bez  vzájemné vnitřní jednoty (Dr. Novosad, Nový Jičín,  1970). Všechny děti, které přicházely z takového  deformovaného prostředí, projevovaly již ve svých  pohledech nepřekonaný smutek a to vždy, když pociťovaly,  že byly rodičům jaksi na obtíž anebo navíc. Ani v jednom  případě nemohu dát za pravdu Heleně Klímové (Nechte  maličkých, Praha 1966), která tvrdí, že v duši dítěte  nezůstane žádná brázda smutku, pokud se rozvedení rodiče  rozcházejí rozumně a ponechávají si vřelejší lidský  vztah.
 Žádné z dětí, kterých jsem měl možnost se dotazovat,  nepovažovalo druhý sňatek za něco zcela normálního.  Člověk potřebuje toto všechno nalhávat druhým, aby to  mohl posléze namluvit sobě samému. Všechny ale můžeme  obelhat, jen obelhat sebe se nám nikdy nepodaří (Dr.  Novosad, Nový Jičín, 1970). Zcela pochybená byla metoda  mentorsky vysvětlovat vlastním dětem důvod neshody  s druhým partnerem. Každé z těchto dětí, které jsme měli  blízko, považovalo rozchod a svoje zařazení někdy mezi  cizí jako narušení přirozeného práva být v bezpečném  domově.
  Historie ztroskotaného manželství zasahuje velmi  často do dětství, kdy jeden nebo druhý děti rozmazloval,  aby je získal na svoji stranu. Jako odpověď byla nechuť  posloužit anebo obětovat se pro druhé a to ve všech  zkoumaných případech. Každé z těchto dětí bylo ochotno ve  všech životních situacích, které je někdy i zaskočily,  obětovat svoje "my" za vykřičené "já".
  Jestliže ve zkoumaných rodinách nastaly ještě  případy, že manžel nebo manželka přetahovali děti na  svoji stranu všemi možnými úplatami, byly v dítěti jakoby  naočkovány pocity nevole, zášti někdy k jednomu, jindy  k oběma rodičům. Ztrácel se zde celý krásný prostor  citového života. Ani jednomu z dospívajících hochů nebylo  možno vnutit jakýkoliv ušlechtilý cit k rodičům, když on  sám byl o ně nejdříve oloupen.
 Z 16 hochů, kteří byli z narušené rodiny, 14 cítilo  více s tím z rodičů, se kterým bydleli, i když nebyli  vedeni k zášti proti druhému partnerovi. Hodnocení  dospělých mu bylo zcela lhostejné. Žádné z dětí však  nemělo stejnou náklonnost k otci i k matce. Pohybovaly se  v jakési narušené sféře, která je nám dospělým těžko  pochopitelná a přístupná.
 Všechny zjištěné kriminogenní faktory se vyvíjely  s největší pravděpodobností u dětí z neúplných rodin  snadněji a proto i mravní narušenost se tam objevovala  častěji než u dětí z rodin úplných a dobrých (Kriminalita  mládeže, Praha, 1968). Jestliže se rodiče odvážili  uplácet děti, aby je získali na svoji stranu, nebo se  rozešli pro mravní delikty, dítě zůstávalo rozpolcené,  neklidné a inklinovalo z přirozeného již hlediska více  k defektům, než ke kladným hodnotám. Děti zbavené  milujících rodičů si nedokázaly vytvořit sounáležitost  k vlastní rodině, o to hůř ještě, jestliže byly  vychovávány ke kolektivismu. Jestliže rodiče nevyhovovali  jeden druhému, žili ve sporech, nebo víc ještě  v hrubostech a chtěli přemlouvat děti anebo je nutit, aby  omluvily jejich výstřelky, setkali jsme se s dětmi se  zcela narušeným vývojem.
 Zvláště hoši, kteří byli nešetrným způsobem zbaveni  zázemí rodiny, hleděli si velmi, až nápadným způsobem  vytvořit prostředí, které by si jich alespoň poněkud  všímalo. Chtěli v sobě umlčet pocit osamocenosti  a vyvržení. Každý, kdo je v jakémkoliv úseku jejich  života chce usměrňovat, musí je mít rád.
 Děti z rozvrácené rodiny se těžko včleňovaly do  ušlechtilého kolektivu, neprojevovaly radost z ničeho, co  jim nabízelo nové společenství, byly jako by bez vztahu  k okolí, doslova deptány negacemi, které si přinesly  z vlastní rodiny, tedy ze vztahu ke generaci dospělé.  Měly smutné zkušenosti z vlastní rodiny, proto nechtěly  navazovat kontakty s nikým z cizích, kde cítily, že toto  nebezpečí je ještě bližší.
 Odpovědí v kolektivu byla vzpurnost vůči jakékoliv  autoritě, děti se nedovedly omluvit, hůř ještě, když jim  někdo připomínal někoho z jejich rodičů. Citová stránka  tu byla nalomena.
 Dítě nerozumí přílišné zaměstnanosti nebo  přetíženosti rodičů. "Neměli na mne čas, nechtěli se mi  věnovat, jen pospíchali a byli nevrlí, když jsem po nich  něco žádal". Hoch cítil, že vlastně největší brzdou  v jeho vývoji byli vlastní rodiče, a proto v něm dozrával  odpor ke všem, kdo mu jakýmkoliv způsobem připomínal  rodiče. Tyto děti byly nasyceny všemi možnými činiteli.  Jsou naplněny odporem k cizím lidem. Za cizí považovaly  i starší příbuzné z vlastní rodiny. Jakékoliv uplácení  vzbuzovalo v nich jenom vzdor, protože cítily, že je to  bídná náhrada za provinění na vlastní rodině.
 Děti v dospívání z takto narušených rodin unikaly  zcela vlivu rodičů a nejčastěji jsem se setkával s tak  vyhraněným odporem, že si přály, aby celá jejich rodina  úplně zkrachovala. U této skupiny se občas ozývala  i touha po úniku ze života myšlenkami na sebevraždu. Bylo  několik takto absurdních případů i mezi rodinami, které  jsme my zkoumali. Je to odstrašující případ prázdnoty, ve  které nevěděly, jak ji zaplnit. U jednotlivých hochů či  dívek jsme často usuzovali na negativní vztah jak mezi  rodiči, tak mezi sourozenci. Ale je nutné s naprostou  vychovatelskou rozhodností odmítat všechno, co by chtělo  jakýmkoliv způsobem,byť i jen částečně zlehčovat tento  problém.
 Z těch, které jsme měli blízko, ani 5 % dětí  z neúplných manželství nenalezlo ryzí, jemný, vyhraněný  vztah ke kterémukoliv člověku. Pocit nedůvěry  u dospívajícího hocha je vždy silnější. Škoda jen, že  nemůžeme znát všechna čísla faktických projevů, tisk nás  neuspokojuje, protože jeho informace jsou neúplné. Jako  příklad: v r. 1969 bylo uzavřeno 90.339 sňatků a 20.550  soudním procesem anulováno. 18.293 nezletilých dětí bylo  v tomto roce najednou bez rodičů.
 Otevřený odchod již není tou poslední katastrofou  rozpadu rodiny. Byl jenom důsledkem neúnosně žitého  společenství. Větší procento manželství i z rodin, které  byly formovány náboženstvím, si dovoluje tzv. "skoky  stranou" jako pokračování předmanželské sexuální  uvolněnosti. Všechny poradny, které se pokoušejí jakýmsi  způsobem řešit tuto ožehavou otázku, ani neléčí následky  ani se neohlížejí na kořeny těchto bolestných  záležitostí, které se dotýkají celého národa. Musíme  přiznat naplno, sledujeme-li vliv živého prostředí, že  dovede buď zdokonalit, anebo otrávit život dítěte. Jako  by se děti pohybovaly jen jako prostředníci mezi zcela  znepřátelenými stranami (L. Kubička, Rodina a duševní  zdraví dítěte, Praha, 1966). Není možné prchnout od  tohoto problému bez pokusu jej řešit. Jen jeden lék by se  dal podat a to ovlivnit dětství rané, pozdější  i dospívání pevnými mravními zásadami žitými v rodině. To  dokáže ovšem jen rodina zcela spořádaná.
 I když nikdo z dětí ještě ani v dospívání si  nedovede představit oběti rodičů, které přinášejí pro  tento společný život, přece nutně pozorujeme, že tyto  oběti zde musí být. Mohou být zcela anonymní, ale musí  existovat jako předpoklad řádně žitého dětství.
 Farní rodina

 Důležitou složkou přímého působení na mravní vývoj  dítěte musíme hledat i v jeho vztahu k pojmům  náboženským. Když si všimneme jen posledních  statistických údajů, které nám osvětlují některé  kategorie českých krajů, poznáváme, že tam, kde není  náboženských motivů, není ani zábran v důležitých bodech,  kde se musí zvláště mladý člověk, rozhodovat. Pak se  rozhoduje většinou pro přestoupení zákona než aby hledal  ideál. Např. počet mladistvých 15 - 17 let, kteří byli  odsouzeni pro trestný čin znásilnění, srovnáme-li české  a slovenské kraje, je děsivý nárůst u nás v severních  Čechách, na severní Moravě. Na Slovensku je to v poměru  k našim přestupníkům jen 20 %. Nebo ti v českých krajích,  kdo se cítí utištěni normami mravního života, tzn.  odsouzených pro tr. čin pohlavního zneužití, ze 300 - 9.  Na Slovensku jen dva, zkoumaných 10.000 (Kriminalita  mládeže, VÚK Praha, 1968).
 Nenahraditelnou oporou rodinné výchovy i jejím  pokračováním je jemné začlenění dětí do farního  společenství, kde mládež může nejenom doplňovat, ale  tolikráte najít i chybějící kontakt se spolubližními, ať  jsou to vrstevníci nebo lidé různého věku, ale též  i kontakt s Bohem. Značná část hochů i dívek ožije touto  praxí, pohybuje se ve větším celku a dovede-li se věnovat  nezištně zájmům farní rodiny, může to být výhra ve  výchově, protože zbývá málo času k deprivaci života.  Je-li farní rodina na úrovni, tzn. bez velkých vzájemných  třenic, vedena dobrou autoritou, vtiskne specifický ráz  mladému člověku, který přetrvává i po celá desetiletí  a znamená nejenom oživení, ale život pro děti i pro  dospělého. Je to společenství víry, kultu i práce, žité  jen v širší rodině (Josef Walleitner, Der Christ,  Salzburg, 1964). Farní společenství je působivé jen  tehdy:
 1/ Má-li v čele kněze, který je osobností a dovede  vystupovat autoritativně,
 2/ Jestliže způsob podávání pravd je pro mladého  člověka přijatelný, není-li staromódní.
 3/ Jestli jeho život i ve veřejnosti odpovídá  hlásanému slovu.
 5
 4/ Dokáže-li se umenšovat před jinými a středem  i cílem jednání i úvah zůstává Kristus.
 Kněz má vytvořit ve farnosti jednotu mezi rodiči  a dětmi. Zvláště pak mezi dětmi dospívajícími, kde  přibývají, zvláště v posledních letech, po tzv. revoluci,  domácí nedorozumění, možná zapříčiněné projevy  politických osobností, které označily mládež za  skutečného a jediného nositele nových myšlenek.
 Je neštěstím, jestliže rodiče nebo děti přenesli  tento škodlivý vzduch do vlastní rodiny. Potom i farní  rodina nutně trpí roztříštěností. Farní prostředí  uzpůsobuje všechno kladné i akce, které jsou širšího  rozsahu, dokáže-li již v raném dětství zainteresovat na  společném díle. Je velmi potřebné, aby děti zvláště ve  všedním dnu při liturgii považovaly svoji přítomnost jako  možnost vyniknutí před ostatními.
 Požadavky duchovní i vnější musejí tvořit jednotu.  Je neštěstí, jestliže kněz velmi brzy začne třídit děti  na velmi zbožné a ty, o které nemá zájem. Zvláště  dospívající děti chtějí mít naprostou jistotu, že též  jejich vychovatel - v tomto případě kněz, je v každé  záležitosti rozumně dostižitelný a mohou-li k němu přijít  se záležitostmi duše i vnějšími potřebami. Jejich nitro  je schopné teprve tenkráte růst, jestliže vnější faktory  jen upřesňují jeho vnitřní smýšlení. Velká řada hochů  i dívek je schopna dát se duchovně vést slovem  i jednáním, a třeba i tvrdším zásahem v manuelních  potřebách jsou ochotni s radostí se napojit na to, co  farní rodina potřebuje. Zde je nejvhodnější příležitost  poznamenat celý jejich život ochotnou službou bližnímu  i Bohu.
 Těm dětem, kterým jejich domov byl velmi těsný nebo  nepřijatelný neschopností rodičů, velmi rády uplatňují  své zájmy i věnují čas ve farním prostředí. Má-li ale  farní rodina reagovat dobře na tužby mladého člověka,  musí být v neustálém pohybu. Dítě nesnese stagnaci. Je  tedy potřebí i v nabízení úkonů svátostných hledat do té  míry oživení, aby i tyto úkony, které potřebují celou  duši, byly přijatelné a radostné.
 Otec farnosti musí nutně dokázat zpříjemnit prostor  v okolí liturgického místa i úpravnost a čistotu uvnitř.  I duše musí být nadchnuta opravdovostí liturgického  prostoru. Zde je potřebí vytvořit ohniska všech nových  akcí, které jako paprsky vycházejí od farního oltáře  a dokáží svoji oddanost dokumentovat celý svůj život  nadšenou spoluprací se vším, co jiným pomáhá k dobrému  životu. Hybnou silou celého tohoto dění však musí být  dobrota duchovního otce.
 Je velmi obtížné anebo nemožné budovat farní rodinu,  jestliže se skládá ze členů, kteří ani v nejmenším  nenalézají oporu v rodině. Vzájemné porozumění v malém  společenství je prvním požadavkem, tedy jednota mezi  manžely a dětmi je schopna vytvořit pevný základ pro  život v rodině širší. Potom i pro dítě je snadné, aby  pochopilo, že je to Bůh, který vede i toto společenství.  Každé společenství duchovní však má svůj nejbližší střed  v Eucharistii (Felicitas Betz - Neue Kreise, München,  1966).
 Z vlastních zkušeností můžeme jmenovat velkou řadu  mladých lidí, kteří prakticky vyspěli při velkých farních  příležitostech - myslím tím fyzickou námahu, která  směřovala k praktické rekonstrukci nebo rehabilitaci  chrámu anebo farních budov. Dobře byli připraveni všichni  hoši i dívky, kteří již byli nuceni spolupůsobit podobným  stylem ve vlastní rodině. Zde je nám velmi líto moderního  způsobu života v panelákových aglomeracích, kde ani hoch  ani dívka nedostávají dost příležitostí k tomu, aby se  mohli realizovat v práci pro jiné, tedy i pro farní  rodinu. I tam, kde kněz ve velkém městském celku chce  vytvořit podobnou skupinu, potřebuje o mnoho víc úsilí,  má-li všechny adepty z panelákových středisek.
 Jestliže ještě rodina zůstala dlužna výchovu ke  společenství, pak je velmi obtížné sjednotit tyto děti  pro jeden cíl. Jestliže se to teoreticky podařilo při  některém modlitebním úkonu, anebo při cestě na poutní  místo, bylo těžko odůvodňovat, že je potřebí i fyzické  námahy. Proto kněz po otci a matce musí řešit všechny  vnější i vnitřní problémy svých chovanců a tvrdím, že  kněz to dokázal s mnohem větším taktem, než kolikráte  rodiče, kteří neměli velké porozumění pro společenství  farní. Jestliže však ve farním společenství zklame její  vedoucí, tedy kněz, nemůže se ani rodina, ani farnost  vypracovat ke vzájemné laskavé spolupráci.
 První prostor, ve kterém se odráží tento nesoulad  nebo neporozumění, je účast na svátostech. Farnost ožívá  zpěvem, hudbou nebo příležitostmi, kde dítě dokáže  předstoupit před farní rodinu. Je však nutné a dá se to  doložit mnoha příklady, aby kněz ovládal aspoň něco  z toho, čím se dá mladý člověk zaujmout, tedy hudbu, hry  anebo řemeslnou dovednost, ve které může vhodně využít  volné okamžiky mezi zpěvem, modlitbou nebo rozjímáním.  Nesmí však upřednostňovat jen jednotlivce nebo jednotlivé  skupinky.
 Farní rodina musí být schopna pomáhat inteligenčně  slabším členům, zvláště při překonávání škodlivého pocitu  méněcennosti. Každý musí mít uplatnění, ale nikdo se  nesmí domnívat, že jeho místo je méně důležité nebo méně  důstojné než dětí jiných. Pokud je farnost živé  společenství, kde se může uplatnit každý, pokud děti mají  možnost sjednotit své zájmy třeba na farním dvoře nebo ve  farní zahradě, je jednodušší převést je teoreticky  i prakticky na bohoslužebné místo. Největší nemocí našich  farních rodin je jejich stárnutí.
 Jestliže ve farnosti není možné vytvořit  společenství mladých, je to pak jenom shluk lidí,  čekajících na úkon poslední. Tím hůř, jestliže ještě  nikdo z mladých nemá možnost a právo, aby se projevil.  Každý projev náboženství musí mít ve farním společenství  životní a životodárnou formu. Tedy i podání nesmí být  staromódní a v každém ohledu musí být bez stereotypu,  pružné a pohybové. Zvláště hoši velmi rádi  spoluvynalézávají nové formy služby farnosti i Bohu.  Každá farnost je však zcela odlišná a to nejenom podle  dělítka město - venkov anebo kraj, nýbrž každé  společenství je specificky rozdílné od farníků i kněží  mezi sebou, kteří je vedou. Tzv. zkušební provoz  pokoncilových úprav značně ubral na úctě k vžitým formám.  I pocit jednoty velmi utrpěl zvláště tam, kde dospívající  děti, které se scházely třeba z více osad nebo farností,  prožívaly onu odlišnost vnějšího i vnitřního projevu ve  vlastním počínání.
 Nestavíme na tradičním křesťanství, jak jsou toho  dokladem některé farnosti krajů Moravy a Slezska, nedají  se opakovat vzory z Valašska, z Hlučínska, kde  náboženství je konstruktivní silou v domácím prostředí,  tím méně, abychom přesazovali vzory ze sousedního Polska  nebo Rakouska.
 I v našich společenstvích jsme byli svědky, že  přesazení jednotlivci do opravdové diaspory v našich  krajích, ztráceli svůj opravdový vztah k praktickému  náboženství dříve než děti, které byly skoro lhostejné  k naší hrubosti. Snadno přebírají pohodlnost a to nejenom  ve vnějších zaměstnáních a úkolech, ale i v náboženské  praxi. Proto zvláště v pohraničních vesnicích jsme  zesmutněli nad těmi, kdo tvořili farní rodinu  a přistěhovali se z tzv. nábožensky založených krajů. Ať  to byli ze Slovácka nebo z Valašska, většinou napomáhali  velmi rychle naprosté laicisaci farnosti pohraniční.
 Každá farní rodina musí být schopna vytvořit zátiší  pro ty, kdo jsou uštváni. Nedovede-li to, je to jen  několik osamocených jednotlivců, kteří jsou naplněni  skepsí, nejistotou, někdy smutkem a nemají obvykle chuť,  aby se postavili jako jediní anebo první do farního  společenství. Tedy i jejich projevy vnější zůstávají jen  velmi labilní formou jejich vlastního života. Pokud  rodina i v tomto těžkém prostředí dokázala udržet svůj  vliv a autoritu a v těchto těžkých okolnostech byl možný  návazný styl, který děti spojil v opravdové radostné  společenství.
 Tam, kde nebylo možné vyžití námi připravené  dokázali se někteří jedinci věnovat jen bloumání, někteří  sportu a jiní tvořili onu mládež, kterou nazýváme mládež  otomanová, zpohodlnělá. Moderní skepse, zvláště v těchto  těžkých krajích byla dokonána opravdickým továrenským  duchem, kde zvlášť naši dospívající byli stahováni  k rychlému utrácení těch prostředků, které jim nejblíže  minulá desetiletí nabízela. Není to tak dávno, kdy kněz  - vychovatel - musel se vyhnout těmto možnostem,  chtěl-li do jisté míry v režimu přežít. Hoch i dívka,  zvláště v dospívání musejí mít rozhodnost a vnitřní  odůvodnění pro každý úkon, který se po nich požaduje. Zde  pomáhá autorita, která je jim blízko, je-li inteligencí  a způsobem chování nad nimi.
 Každá farnost musí dokázat samostatně chránit  osobité ticho ve společenství a krásu jednoty s Bohem. Má  přivádět nenápadně všechny, ať hochy či dívky, ke  skromnému vystupování a k důkladnosti i opravdovému  zaujetí pro všechno, co zůstává vnějším projevem. Tvrdím  zcela důrazně, že tam, kde se nepodařilo vytvořit řád ve  věcech i k věcem, nepodařila se ani jakási míra  zbožnosti. Při dotazování 600 hochů, co působilo nejvíce  na jejich vztah k Bohu, 437 odpovědělo, že to byla  nenápadnost a samozřejmost, ve které byli vychováváni ve  farní rodině. (V tichosti laboratoří vyrůstá nejmocnější  třída světa. V tichosti klenby chrámů vyrůstají největší  lidé - ThDr. Josef Novosad, přednáška Nový Jičín, říjen  1970).
 Důležitou vlastností pro každého z našich mladých  přátel je odvaha a nezištnost. Nejde o žádný dekorativní  společenský projev, který by mohl být a nemusel, jde  o to, aby mladý člověk v každých okolnostech byl  osobností, na kterou se dá spoléhat. Nejenom že získá  odzíráním od dobrého vychovatele tuto náplň pro svůj  osobní život, ale zůstává jako trvalé "zboží" pro celý  život. Jeho samostatnost pomáhá spoluvytvářet kněz, který  svým vystupováním navodí přesnost ve svém osobním vztahu  k liturgii i ke všem úkonům církevní praxe.
 Hoch si musí být jist, že jej společenství farnosti  nejenom potřebuje, ale že mu dává příležitost, aby mohl  růst. Jen ta farnost však utváří život dospívajícího  hocha, kde celé podání i život odpovídá i jeho vkusu,  tzn. modernějšímu nazírání ať se jedná o úpravnost  v kostele, čistotu, anebo podání slova. Tedy nic  starosvětského. Pak se dovede zapojit i zcela aktivně při  oběti.
 Nechutenství vyrůstá u všech, zvláště dospívajících,  tak jak jsem to zjistil při 720 dotázaných,  z neupravenosti liturgického prostoru a z neurvalé akce  kněze, který podává nutnost duchovní praxe. 640 hochů  z různých farních středisek vyjadřovalo svoji nechuť ke  spolupráci. Aby bohoslužba byla účinná, nesmí být  izolovaným úkonem, vynuceným anebo jenom zvykovým, kdy  pokračuje jenom to, co musí být žito jako prostředí  rodinné. Ona samozřejmost v návštěvě chrámu i v účasti na  svátostech je jim již jenom pokračováním výrazové formy  života v rodině.
 Jestliže v minulých desetiletích byla jediná možnost  náboženského vyžívání jen v liturgickém prostoru, musíme  oživit, pokud jenom je to možné, solidní praxi  náboženského života v rodinách. Rodina je rozhodujícím  článkem u vlastních dětí, ale též i u těch, kdo  jakýmkoliv způsobem se kontaktují s tímto naším modelem.  Takové dítě se nedá zlomit ničím ani třeba skandálem  vychovatele, jestliže si přináší sílu z praktického  života v přítomnosti Boží z vlastní rodiny.
 Farnost musí být schopna rychle reagovat na  jakýkoliv projev skepse a smutku u nejmladší generace.  Musí to být prostor opravdové svobody. Proto tvrdím, že  je potřebí z dětí si vychovat nejdříve čilé žáčky, ale  v 10 - 11 letech již to mají být oni pomocníci a dále  potom spolupracovníci na všech úkonech, kde se kontaktuje  praxe z kostela do osobního života těch, kdo jsou s námi  ve spojení.
 Návštěva nemocných se slovem Božím zachyceným na  magnetofonový pásek znamená pro mnoho nemocných a starých  opravdové oživení skutečného nového zájmu o dění ve  farnosti. Stejně tak dětský sbor anebo spolupráce na  úpravě liturgického prostoru. Je potřebí střídat i různé  projevy vnější při liturgii, myslím tím oživování různými  úkony, při kterých děti mohou přímo spolupracovat. Ať  jsou to dary při obětování anebo při děkovné bohoslužbě  - jejich průvod s květy, stejně tak výborně působí  i oživení na Květnou neděli a ve svatém týdnu. Farnost  v celém svém vnějším i vnitřním projevu je prostorem,  který vytváří snadnost ve všech dětech i v dospělých  k přijetí oné samozřejmosti života v přítomnosti Boží.  Bylo by ale pochybné, kdybychom se domnívali, že můžeme  i u našich dětí, dobře vedených z domu, stavět na jakémsi  apriori, myslím tím předpokládat velmi pokročilý  náboženský život.
 I náboženský vztah jednotlivých členů rodiny musí  být pevně formován i vnějším chováním k sobě navzájem:  podle mých zkušeností ani 9 % rodin v prostoru, který  jsem zkoumal, se v normálním denním životě nedával  ovlivňovat zásadami náboženskými, (společná modlitba,  četba Písma, radostné participování na svátostech).  Vezmeme-li za základ tabulku, kterou zveřejnila  (Kriminalita mládeže, Praha 1968), která nám podává obraz  náboženského založení rodičů, vypadá asi následovně: tam,  kde rodiče byli silně nábožensky založeni, pokud se  jednalo o otce, jen 3 %, u matek 7 % jako delikventi. Při  slabém náboženském založení, pokud se jednalo o otce,  procento bylo značně vyšší - 24 %, jednalo-li se o matku,  pak 35 %. Byli-li indiferentní, pak u otců 46 % a u matek  40%. Jednalo-li se o rodiče ateisty, pak delikventních,  zaviněno životem otců - 25 %, u matek 10 %. Je tedy  zřejmé, že zvláště tam, kde děti byly dobře vedeny  rodiči, mohli jsme sledovat i ujasněný světový i mravní  názor.
 Je potřebí neustále opakovat, že křesťanský systém  hlásání norem a mravních hodnot je od základu nutný pro  zdravý vývoj celé naší mládeže.
 Podle zjištění z téhož pramene, lidé, kteří nemají  ujasněné přesvědčení, neuznávají jakýkoliv systém hodnot,  jsou labilní ve svém jednání a málo se dovedou orientovat  ve složitých životních situacích. Při otázce po smyslu  života dostáváme odpověď, že nejrozumnější je starat se  jen o den. Mravní uplatnění je až to poslední. 70 % všech  dotázaných rodičů ve společenství hochů, kteří nebyli  vybíráni z elitních rodin, ze 620 - 434 měli negativní  postoj k jakémukoliv náboženství, nebo je považovali jen  za jakýsi příležitostný doplněk. Celé soubory rodin,  které po vnější stránce náležejí k některému náboženskému  vyznání, ve vnějším veřejném projevu zůstávají naprosto  indiferentní a nemají ani nejmenší zájem o to, aby se  jednoznačně přihlásily k jakémukoliv směru.
 Jedná-li se o křesťanství žité v tradičních  oblastech, většinou jsou slabší, jsou-li v prostředí  diaspory a snadno odkládají jakékoliv projevy, které  souvisely s náboženstvím v dřívějším prostředí. Typickým  dokladem může být Slovensko nebo z Moravských krajů  - Slovácko, Valašsko a Hlučínsko, které ve svém prostředí  dokážou velmi kladně ovlivňovat všechny projevy vnější  i vnitřní, dovedou ve všech formách být platnými členy  církve, ale tváří v tvář k problémům pohraničním se velmi  málo osvědčovali. Lépe na tom byli mladí, kteří vyrostli  již v oné divočině našich pohraničních krajů a byli  získáni ať v raném dětství anebo později k živému  katolicismu. Z 900 dotázaných jen 45 dovedlo otevřeně  přiznat svoji náboženskou průpravu. 90 % všech našich  dětí, které ve smíšeném kraji praktikovaly svátostný  život, velmi snadno odkládaly nedefinovatelným způsobem  svoji zvyklostní praxi, protože se jim zdálo, že pro ně  jinde nenacházejí žádné odůvodnění. Tím méně, aby se daly  ovlivňovat ještě náboženstvím ve svém praktickém životě.
 Tíživě zde zasahuje lhostejnost rodičů, která  považuje růst vnitřního života za nic a nevede ve většině  případů děti k oné vnitřní i vnější kázni v jejich  projevech. Jistotu Boha dokáže prožívat mladý člověk jen  v prostředí, které je tímto způsobem formováno. Popírám,  že by bylo možné téměř násilným způsobem vést děti  k umělé zbožnosti, ať to bylo v kroužcích anebo v těch  tzv. moderních hnutích, která vyrůstají v církvi.  Nebyly-li osobně zaujaty jakýmkoliv detailem z tohoto  hnutí, považovaly to z 90 % jen za nový vzor přetvářky.
 Nestačí jenom dát jim pojem, je potřebí  spoluvytvářet nitro naplňováním toho, co Bůh žádá. Je  těžko zvláště v přítomném období počítat s duší přirozeně  křesťanskou. I když naši dospívající přijali celou řadu  filozofických pojmů a názorů, chtějí vidět samozřejmost  v praxi. Eduard Spranger, Lexikon der Pedagogik, tvrdí,  že většina náboženských projevů dítěte není ničím jiným,  než reflexem na působení z vnějšku, není tedy možno brát  ani naše tvrzení zcela absolutně.
 Velká negace v dorůstání našich mladých, ať jsou to  studenti, anebo lidé v praktických povoláních, spočívá  v tom, že nedovedou domýšlet abstraktní pojmy. Každý  z mladých potřebuje z víry odzírat solidnost vnějších  projevů. Dovede sledovat život sám i zbožnost a všechny  projevy viditelné u dospělých lidí. Je to ale dlouhá  namáhavá cesta než pomalým působením vychovatele dokáže  zaměřit svoji zbožnost i výrazovými formami osobně  k vytčenému cíli. Nesmíří se s žádnou vnucenou šablonou.  Důležitost náboženství musí cítit jako svoji osobní  potřebu.
 Práce v malých kroužcích

 Pokud máme úmysl, aby efekt z naší výchovné činnosti  v naších dětech byl trvalý, je nutné naprosto rozdělit  větší kolektivy na menší skupiny. Ideálem je družina  o pěti až šesti posluchačích. Z minulé práce v režimu  útisku se osvědčil tento způsob jako opravdu působivý  a přitom v mnoha projevech posiloval život v jednotlivých  rodinách. Lepší schopnost spolupráce i v těchto tísnivých  poměrech projevovali posluchači venkovští, byli  pohybliví, přizpůsobiví, ovšem v každém případě většina  z nich již měla možnost kontaktovat se s prostředím  a s prostředky náboženského charakteru. I v menších  společenstvích se setkáváme s určitým neklidem,  nejistotou. V minulých desetiletích to byla někdy značná  nervozita, podmíněná obavami, strachem anebo očekávanými  "šťárami" státní bezpečnosti nebo oním opatrnictvím  starší generace, která přistupovala k jakémukoliv řešení  s problematickým odporem. Tam, kde jsme se pokoušeli  působit bezprostředně projevy ryze náboženskými, tedy  používáním nadpřirozených úvah, jsme mohli bezpečně  zjišťovat, že dospívající i studenti zaostávali  v kategoriích praktických. Tedy vědění, nebo chceme-li to  nazvat vzdělávání v subtilních věcech mimo všední život,  znamenaly jakési zpomalení oné ohleduplné hbitosti ve  všech adeptech, které jsme mohli kontaktovat.
 Nikdy jsme se ale nemýlili, kde jsme trvali nejdříve  na přirozeném řádu, na uspořádanosti, na jemnosti  v uspořádání, jak jsme to zahrnovali do krátké fráze.
 Poslechnout na slovo, umět pozdravit, poprosit,  poděkovat a tiše za sebou zavírat.
 Vždycky bylo důležité prostředí, tedy v našem  případě tajného působení, i prostředí, které bylo nutno  měnit, osobní přístup hostitelů a víc než osobní vztah  při vystoupení kohokoliv z mluvčích.
 Po čtvrt hodině by měly mít děti možnost otázek,  námitek, prostor k diskuzi tak, jak se to osvědčuje na  některých vysokých školách, v seminářích. Tak se to dá  využít do všech jemných stupňů i při nejnižší věkové  kategorii.
 Ať hovoří kdokoliv k dětem, dospívajícím či  dospělým, musí mluvčí dbát na dobrou viditelnost, musí  být dobře slyšet a sám se nesmí ztratit přehled  o posluchačích.
 Ti mohou být seřazeni frontálně, nebo v kroužku u jednoho stolu, pařezu či balvanu, pokud se hovoří  v přírodě.
 Všechny děti potřebují bezprostřednost, nesnášejí  dlouhý úvod, naivní vysvětlování, je potřebí co  nejjednodušeji vyjádřit podstatu problému.
 - Při vytváření těchto pracovních kroužků dbejme na  to, aby byla zachována jednota mezi účastníky.
 - Ať nejsou nikdy velmi rozdílní věkem.
 - Důležitá je možnost soutěžit mezi jednotlivými  skupinami.
 I ve všeobecné výchově a zvláště tam, kde chceme  formovat hochy k onomu vůdčímu typu a dívky v ženy  statečné, je naprosto průkazně osvědčená výchova  oddělená, tedy dívčí a chlapecká. Protože problematika  růstu je diferencována do velkých podrobností již  v nejranějším dětství.
 I v minulém těsném sevření ateistického státu řada  našich vychovatelů upadala do onoho omylu, že čím více  mohou zachytit, tím lépe, že mohou ovlivnit. Bylo špatné  pokud se opomíjel nebo byl znemožněn přístup individuální  nebo se pracovalo podle cizí nebo naprosto nepřijatelné  šablony, bez ohledu na specifické zvláštnosti, nebo pokud  kdokoliv z našich spolupracovníků zdůrazňoval své metody  jako jedině přijatelné.
 Jen v menších skupinách je možné provokovat  spolupráci závoděním. Osvědčuje se vždy kratší setkání  s jinými vychovateli, ale musí být intenzivní působením  nové osobnosti. Nemohu v žádném případě tvrdit, že by  mladší posluchači zneuznávali vedoucí roli vychovatele.  Je nutné mít kamarádský přístup, ale s důstojným  odstupem, v žádném případě nerozprodávat celé svoje nitro  i tenkráte, když pracujeme s hochem či dívkou, kteří jsou  nějakým způsobem udoláni nepřízní okolností. Úkolem  každého našeho setkání s jakkoliv početnými kroužky musí  nutně znamenat upřímné povzbuzení, zintenzivnění  spolupráce ve všech úrovních.
 Trenink s přesně vytčeným cílem od jednoho setkání  k druhému má být měřitelný pokrokem. Jde o výchovu  k samostatnosti, k vůdcovství, přesto zůstává každému  vedoucímu jeho hlavní úloha, aby ovlivňoval, vedl,  pomáhal, ale vždycky rozumně neosobně vystupoval, aby  každý z posluchačů mohl mít radost ze svého díla, ze  svého úspěchu.
 Maličkosti určují úspěšného vedoucího. Jestliže  např. kroužek, který provádí svoji praxi v přírodě, míří  k účelnosti jako cesty k Bohu, může při pozorování  projevů rostlin, zvířat, třeba i hledat houby. Ale tato  činnost má být mistrně vedena tak, aby poslední dítě  našlo víc, než sám vedoucí. Aby je učil mít radost  z úspěchu, ale též, aby je nezarmucoval jejich neúspěch,  třeba i při nevýznamné aktivitě (činnosti) na této nemalé  dráze ("já se musím menšit"). To je velký styl  nejúspěšnějších vychovatelů.
 Jako pomocník se osvědčuje nemnoho starší hoch nebo  dívka, musí však mít cit, aby jeden nebo druhý neupadali  do despotismu. Látku je nutno střídat, a to co možná  nejčastěji, aby se rozmanitostí výkladu, chápání  i praktického zhodnocení zvětšoval nenápadně okruh  znalostí.
 Lepší spolupráci jsme pozorovali vždy tam, kde jsme  dovolili svým svěřencům, aby určili látku i směr naší  činnosti. Mají se naučit samostatnosti vzhledem  k vedoucímu, aby měl možnost ovlivňovat víc skupin  současně (vůdce, rádcové, podrádcové ve skautinku).
 Každý ze svěřenců musí mít jistotu, že není  problému, se kterým by nemohl jít ke svému vedoucímu, aby  jej aspoň pochopil, posílil anebo nějakým způsobem  vyvrátil jeho pochybnosti; kdykoliv - to znamená vždycky,  za každých okolností a na kterémkoliv místě. Výchova  k samostatnosti pomáhá, aby se hoši zbavili agresivity.  Vedeme-li děti k přesnosti, tedy jim nechme pole  působnosti, aby do posledního detailu připravovaly každé  setkání družiny, dovedly přijít o několik okamžiků dříve  a staly se tak samostatnými nositeli programového  základu.
 Posilujme jejich sebevědomí třeba takovými prostými  větičkami jako: "Ty to dokážeš", "Ty to svedeš", "Určitě  se ti to podaři!" Za žádnou cenu ani u tzv. packalů  neponižujme, nesrážejme, neberme poslední naději. Protože  čas je velmi drahý, je nutno mít vždy program připravený,  vypracovanou příprava a vedení musí být čilé, cílevědomé  a praktické.
 Nepovažujme za škodu a rozptýlení i krátké tělesné  cvičení, píseň anebo patřičný vtip, vhodně použitý. Není  pravda, že by tím byla narušena soustředěnost. Vedeme-li  děti v menších kroužcích, můžeme klást i vztažné otázky  i povzbuzovat snadněji ke správnému rozhodnutí, ale  vyžadujme rozhodnost s naprostou otevřeností.

 D r u ž i n a
 Není třeba, abychom zdůrazňovali mistrné ovládání  jednotlivce i většího počtu dětí a dospívajících,  jestliže známe život v družinách anebo v oddílech, které  dokážou nenásilně určovat náplň volného času. Z našeho  hlediska se nejlépe osvědčuje družina 6 hochů nebo dívek,  5 jsou řadoví členové, šestý je jako rádce. Musí být ne  o mnoho starší a má k ruce jednoho z pěti svěřenců jako  svého zástupce. 4 - 6 družin tvoří oddíl. Oddíl musí mít  svého vůdce, který je souhrnem v celém svém úsilí  myšlením i dokonalostí v praxi všech rádců dotčeného  oddílu.
 Působení ve všech družinách musí být adresné,  všechny úkoly musí vzájemně na sebe navazovat. Liší se  pouze podle ročních dob i podle zaměstnání anebo možných  projevů života. Družiny působí nenápadně, protože v čele  je vždy stejnojmenný mladý člověk - hoch u hochů a dívka  u dívek (musí mít důvěru všech tak, jak se o tom  zmiňujeme v kapitole "Umění být vůdcem"). Úspěšně  rozděluje úkoly na každý týden, ale musí dbát, aby  všichni členové družiny i oddílu vyplňovali svůj čas  podle přesných pravidel. Nesmí trpět loudání, zbavování  se lehké odpovědnosti, musí trvat na přesných termínech,  ať jde o úkoly jednotlivé nebo pro oddíl, musí se  podrobovat zkouškám a pomáhat si k vyššímu stupni  zdatnosti. Pozorujeme-li, že některý z nich zaostává do  té míry, že jenom spoléhá na splnění úkolů jinými, je  dobré mu doporučit, aby uvažoval o změně působiště.  Všechny družiny, a to i ministrantské se mají scházet  alespoň 1x v týdnu, oddíl a všechny družiny alespoň 1x  v měsíci. Při oddílových shromážděních je třeba  kontrolovat práci všech družin.
 Rozmanitost úkolů i obsah činnosti musí hocha či  dívku zaujmout do té míry, že nedovolí, aby měli tzv.  volný čas k neplechám. Všechno je postaveno na osobní  důvěře k rádci či k vůdci, je to ona samozřejmá, jemná  poslušnost, vyplývající ze zákona každého hnutí, v tomto  případě Desatera. Pozorujeme ve všech oddílech či  družinách, že tam, kde je možná návaznost  i nadpřirozeného řádu na technickou dovednost, vyrůstají  i hluboce věřící činovníci, schopni předávat poznatky  mladším. Naše úsilí vychází z řádu věcí a dostává se  nenápadně k Pořadateli. Zvláštní silou působí chvíle  večerního klidu po skončení programu dne, kdy v tichu  pasek či lesa při strážním ohníčku, všichni bez výjimky  jsou ochotni řešit své problémy, do té míry otevřeně, že  tato praxe pomáhá celému přítomnému hnutí.  Nejintenzivněji zůstávají vtisknuty tyto prožitky, je-li  možná ona důvěrnost v přítomnosti Boží s duchovním  vychovatelem. Tyto družiny a oddíly využívají a musí  využívat každou příležitost, aby podávaly důkazy své  zdatnosti.
 Je potřebí i fyzické zdatnosti, dovednosti, aby byl  možný růst vnitřního života.
 Z ní vychází tolik nutné sebevědomí osobní. Družina  či oddíl jsou povinně vedeny k tomu, aby nejenom zadávaly  denní úkoly, ale aby je i kontrolovaly a pomáhaly  v jejich plnění, a to na poli duchovním nebo vnějším.  Všechno, ať zaměstnání, hry, putování nebo cvičení se  v různých dovednostech musí být dobře připraveno a musí  vést k harmonickému sladění života mladého člověka. Je  potřebí, aby se i v oné hvězdné tišině noci dokázal mladý  člověk soustředit na svůj poslední cíl.
 Zde nezáleží vůbec na tom, kolik je našemu chlapci  či dívce let. Od svého dětství a zvláště v dospívání to  musí být vždycky zářivé slunce i jasný měsíc, teplý den  anebo plískanice, které mu odpovídají na jeho životní  stesk a touhu. Čím více je možné prožívat svůj čas ve  sjednocení s tímto požadavkem vesmírného dění, tím  snadněji pochopí hoch i dívka nutnost být platným článkem  tohoto pohybu. Tam, kde může v těchto okolnostech být  přítomen kněz - přítel, zůstávají dojmy i poznatky  životně trvalé.
 Ovlivňování dítěte v předškolním věku

 Intenzita a dynamika lidského života se neopakuje  v žádném údobí vývoje tak, jako v nejútlejším věku.  Z mého poznání a přímého kontaktu s dětmi i s rodinami se  odvažuji tvrdit, že je nutno využívat do důsledku všechnu  utajenou dynamiku v dítěti.
 Proti sobě tu však stojí dva názory.
 Vychovávat dítě v předškolním věku v ústavech,  jeslích, školkách nebo jen v rodinách?
 V minulých desetiletích socialistické výchovy měl  být člověk vychováván metodou přijatelnou jenom pouze  státu, to znamená s vědomím, že se dá přímo zasahovat  způsobem státem plánovaným, v němž je bráno dítě jako  budoucí volič, pracovní číslo s determinovaným zařazením.  Stát bral rodičům právo rozhodovat o svém vlastním dítěti  anebo dovoloval, aby rozhodoval jenom spolu se státem.  Plánovaná výchova s ohledem na to, jak je využijeme za  10 či 15 let.
 Protože byla zavrhována individuální výchova, nebyl  brán ohled na vnitřní faktory, ani na stupeň růstu či  zvláštnosti výchovy a cit byl potlačován do té míry, že  se člověk i jako dospívající nebo dospělý stal jen  součástí myšlení i činnosti sociálního nebo  socialistického celku. I když jsou zde umístěny různě:  podle hmotného zaopatření, podle péče rodičů či  příbuzných, jsou na různém inteligenčním stupni, přece  přirozenějším prostředím výchovy zůstává přesto rodina.
 Materiální stránka života nesmí hrát hlavní roli,  ani plány, kterými se někdy rodiče netají ani před  dítětem. Nikdo nemá právo vtěsnávat dítě do světa, který  by pro ně znamenal názorové znásilnění. Má-li se dítě  harmonicky rozvíjet, musí se pohybovat v prostředí, kde  jsou sladěny mezilidské vztahy, které však v každém  prostředí uměle vytvořeném, tedy veřejném, jsou  nesrovnatelně horší než v průměrné rodině, kde si stojí  blízko i duševně rodiče a děti.
 Dítě zůstává neustále v interakci s prostředím,  jinak by se nemohlo harmonicky vyvinout jako osobnost ani  po stránce fyzické, intelektuální, psychické či  společenské.
 Gellen (1973) tvrdí shodně, že různá prostředí  působí i na stejné typy odlišným způsobem. Účinnost  faktorů prostředí je neopomenutelná. Pro nás jako pro  vychovatele je důležité vědět, do jakého prostředí dítě  vrůstá, jaká je nabídka hodnot a jaké podněty mu toto  prostředí může poskytnout. Nejpřirozenější v každém  z těchto ohledů zůstává rodina. Školka či jesle jsou  uměle utvořené instituce podle myšlení dospělých, kteří  většinou počítají již s determinovaným zařazením dítěte  do společnosti. Schází většinou přirozený citový kontakt,  není vytvořeno teplo, potřebné ke šlechetnému růstu duše.  Děti vychovávané v kolektivním zařízení jsou ve všech  ukazatelích méně aktivní, schází jim osobní zaujetí pro  věc nebo pro člověka, jsou méně soustředěné, často si  neví rady a jsou málo vynalézavé. O mnoho procent  zaostávají psychicky proti dětem vychovávaným řádnou  rodinou.
 Přikláním se i po svých zkušenostech k poznatkům  Herspionkové, která tvrdí, že děti v kolektivních  zařízeních jsou opožděny v duševním vývoji, a to ve všech  ukazatelích. Nejméně je vývoj ovlivňován u dětí, které  jsou v každodenní péči, více zaostávají děti, které  pobývají v sociálních institutech s celotýdenním  provozem, a nejhůře děti v domovech, protože v nich  nepoznaly rodinné prostředí vůbec.
 Přechod do kolektivního zařízení musí nutně znamenat  šok pro každé dítě, změna v základech materiálních  i sociálních. Výchova rodičů ničím nenahradí větší  pohodlí, řadu odborníků, různost prostředků, které se  dávají dětem k dispozici. Tato rozmanitost je proti  rodině nesrovnatelná, avšak každé z těchto dětí  zdůrazňuje nenahraditelnou absenci citů a srdce. Mohu  doložit z mnoha případů z naprosto blízkých kontaktů  s řadou dětí, které deprimovala společenská výchova až na  chuligány a trestance.
 Na všechny naše děti neblaze působila nátlaková  výchova, jejímž cílem byl socialistický typ člověka.  Nikdo však nikdy nevytvořil řádnou definici, jak má být  utvářen a jak má vypadat vzorový socialistický člověk.  Naše doba je bezprostředně následující, kdy jsme se  domnívali, že vše, i myšlení, se dá rychle převrátit nebo  zapomenout. Ale setkáváme se s generací rodičů, kteří  byli vychováváni minulým režimem, s myšlením naprosto  unifikovaným, scestným a k nepotřebě vyžilým. Kolektiv  většinou nedovedl působit usměrňujícím způsobem, jen  nutil dítě tvrdě, aby se přizpůsobilo cizím jednotlivcům,  u nichž se nikdy nedá vyloučit zcela škodlivý vliv na  duši i na růst.
 Dítě ze společenských institutů lne velmi brzy  k oněm praktikám, které učí využívat přízeň dospělých, je  nakloněno k předstírání loajality, protože vidí, že tímto  způsobem získá v daném kolektivu mnoho výhod. Proto jsme  pracovali s tolika dětmi, které byly nakloněny více  k žalování než ke správnému úsilí (raději dvakrát  zažalovat, než se jednou namáhat), a to již zdůrazňovali  někteří adepti 10 - 12letí.
 Na druhé straně je však velmi málo ústavů nebo  kolektivů, které by někdy dokázaly neutralizovat neblahý  vliv neuspořádané rodiny. Snad jednou z výhod  předškolního společenského zařízení je jakási příprava  dětí na zaběhnutý systém prvních školních let.
 Proto i můj osobní závěr z poznání mnoha soutěží  zdůrazňuje plusovou hodnotu dětí vychovaných samostatně  v rodině se sourozenci, proti těm ve společenských  zařízeních. Co postrádáme u generace starší, tedy  vychovatelské, je stejně to, co chceme tolikráte  iniciovat generaci nejmladší, totiž osobní zaujetí pro  věc a spontánní rozhodnutí. Je zajímavé, že právě tyto  děti vychované ve společenských institucích jsou  asociálnější než děti, vychované třeba i v poměrech  tvrdých, v rodině. Děti z těchto kolektivních odchoven  vyžadují pro sebe více ohledu a uznání, chtějí mezi  ostatními vynikat, za každý dobrý skutek, který je  v rodině považován za samozřejmost, chtějí být  honorovány.

 Výchova v předškolním věku
 Ve věku, kdy dítě není vázáno školní docházkou,  uskutečňuje se naše působení jen prostřednictvím rodičů.  Vedení dětí mimo rodinu musí jen navazovat v ideálním  případě na rodiče.
 Rodina musí respektovat požadavek - přiblížit k cíli  Krista. Rozdíl mezi rodinnou výchovou a pozdějším  působením duchovním určuje rozdíl v daném cíli.
 Na základě přirozené průpravy dává duchovní vedení  první impulsy k dokonalejšímu pochopení věcí Božích  i v rodině.
 Duchovní služba spočívá v Božím slově, svátostech  a ve vedení v církevní kázni. Proto je nutná úzká  spolupráce mezi rodinou a duchovní správou.
 Je nutné pamatovat na výchovu rodičů. Práce na  dětské duši musí začít tak brzo, jak jen je to možné, již  začínajícím životem.
 Úlohou duchovního vedení rodičů je, aby dokázali  ovládat vše, co je obsahem pedagogiky.
 Vést mladou duši ke Kristu je normou působení  i cílem.
 Rodiče potřebují usměrnění v tomto smyslu: Bylo by  omylem se domnívat, že působení na dítě je předčasné  s počínajícím školním věkem. Rodiče, kteří jsou si vědomi  zděděných vlastností, působení okolí vědí, že dítě je  třeba ovlivňovat do té míry, aby se oslabil vliv  negativních zbytků, které zůstávají v povaze (zděděná  inklinace k duševním nemocem, epilepsie, opilství, TBC,  neuroza). Všechny vědní obory dokazují, že dítě získává  potřebné sklony již daleko před svým narozením. Proto  není pochybené tvrdit, že s výchovou je nutné začínat  s celou generací dříve.
 Je třeba dbát i na tělesné zdraví, aby dítě mohlo  mít aspoň předpoklad zdravého vývoje. Neméně důležité je  působení prostředí, ve kterém dítě začíná svůj životní  běh. Velmi bídné poměry nebo přeplněné hromadné bydlení,  špína, hrubost jsou neblahými vlivy v nejútlejším věku.
  Nedomníváme se však, že výchovou se dá všechno  zvrátit, jak tvrdí Helvetius. Stejně netvrdíme podle John  Locke, že devět desetin dětí je takových, jaké je udělala  výchova. Erasmus - Rotterdamský naopak tvrdí, že příroda  dává jen hrubou masu, kterou musí řádná výchova formovat.  Proto podle něho je možné vychovat světce, ale i člověka  nepodařených mravů. Není zbytečné, když církev žádá, aby  mladí lidé před sňatkem prokázali znalost víry  a osvědčili se dobrými zásadami.
 Neblahá praxe nás žene ke zbytečnému spěchu.  Nepředpokládejme ani u inteligentních rodičů znalost  pedagogiky a psychologie ani způsoby, jak se chovat vůči  dítěti. Bez působení a spolupráce rodičů není možný  jakýkoliv duchovní pokrok.
 Důležitým faktorem ve výchově je sociální postavení  rodičů. Ve velkém počtu našich dobře situovaných  a inteligentních rodin vyrůstá bohužel mnoho dětí, které  jsou příliš časně vyzrálé a proto pochopí, už v létech  před školou, řadu problémů ze života dospělých i jejich  řešení. Úspěch pozdější výchovy se dá zaručit už v tomto  věku, ale naopak i hodně poruch má svůj původ v tomto  období. 
 Dítě velmi vnímá jednání okolí, vyjadřování  i způsoby a snadno napodobuje jednání starších. Důležitým  činitelem výchovy není tolik slov a vysvětlování jako  spíše celý způsob života rodičů. A zde platí: oč starší  je dítě, tím méně působí vysvětlování rodičů.
 Škoda, že v době dospívání jen malé procento rodičů  stačí svými znalostmi i jednáním ovlivnit život dětí.
 Chlad vůči rodičům, stejně jako vykolejení  z mravního řádu začíná v tomto důležitém období života.  Rozumní rodiče ovlivňují i po vnější stránce růst svých  dětí (méně kouření, žádný tabák, žádný alkohol, řádný  spánek a po každé stránce žádný změkčilý způsob života).
 Hlavní ctnosti, ke kterým může vést výchova v rodině.
 Úcta k Bohu
 Všechno, co má být výrazem věřícího dítěte musí  vycházet ze zvyků vlastní rodiny. Jan Paulus vyjadřuje  tuto pravdu: "Do čtyř let se dítě naučí pro život víc,  než mu může později nabídnout univerzita".
 Sv. Jan Chryzostomus: "Příčinou zloby dětí je naše  povrchnost a zanedbávání působení v raném dětství".  Z rodinného domu vychází všechno požehnání.
 Od okamžiku, kdy se dítě začíná rozhlížet po okolí,  má pěstovat zvyky zcela plánovitě, s rozhledem. Proto  považujeme 6. rok ve výchově dítěte za ukončení prvního  nejméně bolestného období, takže tam, kde zůstal pravdivý  vztah k lidem i k Bohu, zůstává směrodatný pro celý  život. Pevný správný základ je položen v tomto období.
 Můžeme to chápat následovně: Každá zbožná matka vidí  ve svém pokřtěném dítěti dítě Boží, proto se považuje za  Božího pověřence v jeho výchově. Láska, se kterou dokáže  své dítě objímat, je odleskem lásky k Bohu. Právě tímto  vřelým pohledem matky má vyrůst v dítěti vděčnost, úcta  a příchylnost ke všemu, co je dobré a Boží. Společná  modlitba matky a dítěte bez vysvětlování vnutí dítěti  myšlení o nebeském Otci. Pomyšlení na Otce nebeského je  nejlepším pomocníkem k výchově vůle, neboť: Pán Bůh to  tak chce, nebo: Pán Bůh to zakázal.
 Stejně tak první pojmy náboženského života dítěte  jsou čerstvější, veselejší a radostnější. Zde není třeba  připomínat hrozícího ďábla. Dítě musí být řízeno dobrotou  a láskou, nikoliv strachem z ďábla, čarodějnic  a z trestů, kterými oni vládnou.
 Náboženské vjemy musejí být milé a obsahovat vše, co  dítě pozvedá k radosti. Proto my sami více hleďme  pochválit dobré v dítěti, než je kárat za chyby. Rozhodně  nesmíme při nešikovnostech nebo zlobě zdůrazňovat příliš  Boží tresty. Nesnižujme se k tomu, abychom chválili  v dítěti jakoukoliv lež. Dítě nedokáže domýšlet  abstraktní pojem. Všechno požaduje v konkrétní  pochopitelné podobě.
 Stejně jako je důležitá výchova k pravdomluvnosti,  je také výchova k poslušnosti a studu. Jedna  z nejvýznamnějších dobrých vlastností každého dítěte je  pravdomluvnost.
 Úcta k pravdě
 Je vložena do duše každého člověka. Rodiče však musí
 zvlášť pečlivě dbát na to, aby věrnost k danému slovu  a zodpovědná pravdomluvnost byla výrazem každého jednání  dítěte. Pro začátek musí stačit přísný pohled jako trest  za lež.
 Ve většině případů je to strach z trestu, který  brání dítěti říci pravdu. Rodiče nemohou nic víc než  dodávat odvahu, aby se dítě nesnížilo raději ke lži než  k přímosti. Formální tragedií je první lež.
 Poslušnost (citáty z Bible)
 SD 2
 17 Avšak ani své soudce neposlouchali, dál smilnili  s jinými bohy a klaněli se jim. Brzo sešli z cesty, po  níž chodívali jejich otcové v poslušnost Hospodinových  přikázání; vůbec tak nejednali.
 PR 30
 17 Oko, které se vysmívá otci a pohrdá poslušností matky,  vyklovou havrani od potoka nebo je sezobou supí mláďata.
 SIR 16
 28 Jedno neutlačuje druhé a Božímu slovu neodepřou  poslušnost navěky.
 R 5
 19 Jako se neposlušností jednoho člověka mnozí stali  hříšníky, tak zase poslušností jednoho jediného mnozí se  stanou spravedlivými.
 R 11
 30 Jako vy jste kdysi Boha neposlouchali, nyní však jste  došli slitování pro jejich neposlušnost,
 R 11
 31 tak i oni nyní upadli v neposlušnost, aby také došli  slitování, jakého se dostalo vám.
 R 11
 32 Bůh totiž všecky uzavřel pod neposlušnost, aby se nade  všemi slitoval.
 2K 7
 15 Jste jeho srdci ještě bližší, když vzpomíná na  poslušnost vás všech, jak jste ho přijali s uctivou  pokorou.
 2K 10
 6 a jsme připraveni potrestat každou neposlušnost, dokud  vaše poslušnost nebude úplná.
 FP 2
 8 se ponížil, v poslušnosti podstoupil i smrt, a to smrt  na kříži.
 2TE 1 8 aby v plameni ohně vykonal trest na těch, kteří  neznají Boha, a na těch, kteří odpírají poslušnost  evangeliu našeho Pána Ježíše.
 TT 1
 6 Mají to být lidé bezúhonní, jen jednou ženatí, mají  mít věřící děti, kterým se nedá vytknout nevázanost  a neposlušnost.
 FM 1
 21 Píšu ti v důvěře ve tvou poslušnost a vím, že uděláš  víc, než říkám.
 ZD 2
 2 Jestliže už slovo zákona, které vyslovili andělé, bylo  pevné a každý přestupek i každá neposlušnost došla  spravedlivé odplaty,
 ZD 4
 6 Trvá-li tedy možnost, aby někteří do odpočinutí vešli,  a ti, kterým ta zvěst nejprve byla ohlášena, pro  neposlušnost nevešli,
 ZD 4
 11 A tak usilujme, abychom vešli do toho odpočinutí  a nikdo pro neposlušnost nepadl jako ti na poušti.
 ZD 5
 8 Ačkoli to byl Boží Syn, naučil se poslušnosti  z utrpení, jímž prošel,
 ZD 7
 11 Kdyby služba levitských kněží, která vedla lid  k poslušnosti zákona, přinesla dokonalost, nač by ještě  bylo třeba ustanovovat jiného kněze podle řádu  Melchizedechova, a nezůstat při kněžství podle řádu  Áronova?

 Dříve to byly rodiny dobře situované, ve kterých se  zdůrazňovala kázeň. Jako by to byla vlastnost panských  dětí. Dnes zjišťujeme, že mnoho rodičů ustupuje před  trucovitými, neposlušnými a neukázněnými dětmi většinou  tím, že to, co žádají po dětech, raději vykonají sami.
 Rodiče se bojí trestat a ještě víc cokoliv po dětech  požadovat.
 Každý takto vyhraný spor dítěte nad rodiči znamená  zesílení chuti tyranizovat vlastní rodiče nebo  vychovatele.
 Jestliže dítě neposlechne, naučí se rozkazovat.
 Pod pojmem poslušnost se nerozumí věčné požadování  - musíš, nesmíš, nýbrž radostné plnění všech malých  povinností, které vytvářejí z dítěte člověka milého,  hbitého, ochotného. Jsou-li rodiče nedůslední ve výchově,  ať nepoužívají argumentů jako zástupci Boží.
 Stud
 Zvláště v tomto otřesném období musí rodiče dbát na  to, aby neuráželi dítě nevhodným oděvem nebo způsobem  života. Jejich základní povinností ve výchově zůstává  uchovat čistotu myšlení až do dospělého věku. Jinak svému  vlastnímu dítěti uzavřeli cestu ke kráse abstraktního  života. Je nesmyslem tvrdit, že neškodí příliš časté  setkávání s nahotou anebo sexuální nevázaností. Není na  tom nic přirozeného, je to zkažený svět.
 Každý člověk musí mít úctu k posvátným tajemstvím  života, proto je velmi špatné rozbourat tento ne naivní,  ale čistý svět dítěte, Zlomová období mohou nastoupit  v době dospívání. Dnes dospívá dítě rychleji. Je těžko  požadovat v době dospívání slušnost a jemnost v jednání  od kohokoliv, jestliže tento cit byl otřesen již v raném  dětství vlastními rodiči.
 Pozor i na tzv. dětské plesy, které v mnohém  znamenají ne radost, ale pohřeb čistoty u dospívajících  dětí. Pod rouškou zábavy se pomalu infikují jedem, který  je bude otravovat celý život. Písmo sv. nám zdůrazňuje:  Máš-li syny, uč je, aby se neohýbali před zlým. Máš-li  dcery, opatruj i jejich tělo (Sir 7,25-27).
 Protože má dítě zaplněný čas tolika vnějšími  zábavami, diskotékami, plesy, výlety, matka je ponížena  z místa vychovatelky na pouhou služku, která musí  vyhovovat požadavkům svých dětí.
 Čím méně vidí děti svou matku jako klidnou,  rozšafnou a zbožnou ženu, tím méně i oni budou schopni  v dospělém věku vzít na sebe tuto důležitou roli  vychovatele.
 Co může být z dítěte, které je prakticky baleno do  všech obalů konzumní společnosti, ne vždy nezávadných. Je  krutým omylem domnívat se, že je dostatečnou ochranou  i společenství tzv. "našich" dětí, (viz schola, kytarová  sdružení i společné výlety), nemají-li řádného  a zodpovědného vedoucího.
 Místo solidního dítěte tak opatrují rodiče jen dobře  živeného jedince.
 Bylo by velkým omylem, kdyby se rodiče domnívali, že  jejich hlavní vychovatelské úsilí končí odchodem dítěte  do školy. Domácí výchova zůstane ve všech případech tou  nejdůležitější.
 Základní úlohou matky je vypracovat v dítěti pojem  Boha, protože jedině matka dokáže rozšiřovat v dítěti  úměrně jeho vztah k nadpřirozenu. Proto matka sama  pochopí, jakým způsobem je možno měnit příliš dětské  názory za dospělejší formy, kde víra přechází z naivity  v životní podobu. K tomu není škola se svým masovým  přístupem k dětem ani v nejmenším uzpůsobena. Jedině  matka rozumí řeči duše dítěte a ona sama může prohloubit  platnost tohoto řádu až k realizaci v mladé vůli. Zde je  důležité vytvořit nenápadnou skutečnost od pojmu vůle  a k povinnostem drobného života.
 Ať jsou to divy přírody, má to být příroda Boží, ať  jsou to věci, které popisuje Písmo sv., má dítě poznat  všudypřítomnost nebeského Otce.
 Z této skutečnosti, která se musí zakořenit už  v rodině, může snadno vystoupit i ochrana proti  jakémukoliv zlu, tedy odpor ke hříchu.
 Z těchto zásad matka vychází i v úctě k církvi,  která je vykonavatelkou vůle Boží. Tento vztah je velmi  důležitým základem pro život dospělého dítěte. Proto dítě  má poznávat i svoje místo v Církvi a v kostele, při  liturgii i jiných příležitostech, kdy vystupuje širší  rodina Boží před tvář Nejvyššího.
 Již v těchto raných letech působí na dítě mnohé  vlivy z ulice od nevychovaných part, nepořádek, který  začíná nejen pozorovat, který ale dítě i svádí  k hrubostem. Vše to je vážnou zábranou k tomu, aby si  dítě oblíbilo čistotu duše. Není však správné, aby kvůli  hrozícímu nebezpečí rodiče své dítě zcela izolovali od  reálného světa. Absolutní bezpečí není uskutečnitelné.  Rodina musí sledovat kamarády, četbu, časopisy,  přátelství, hry. Je sice nutná preventivní výchova, její  síla však spočívá v pozitivní přípravě mladé duše na  duševní boj.
 Tato doba je svou jemností nejzpůsobilejší k tomu,  aby si dítě oblíbilo její čistotu a dokázalo se cvičit,  tzn. trénovat ve všem, co zvyšuje jeho sebevědomí  a aktivitu, a to těla i duše.
 Výchova vůle je znakem úspěchu. Jen se vyhýbat  nebezpečí nebo hlásat zákon opatrnosti není vyčerpáním  možnosti výchovného působení. Hermetické uzavření je  nemožné, proto je důležité úsilí o aktivizaci všech sil,  které zvýší odolnost dítěte. Důležitá je pravda, že  trénovat je nutno neustále, žádné mezery v tomto cvičení  nejsou rozumné, aby v okamžiku ohrožení mohlo dítě  srdnatě vzdorovat. Dokázat si odříci to, co je pro jiné  nutné, umět cvičit svaly i jiné fyzické schopnosti je  základním předpokladem harmonické výchovy.
 Každé změkčování, vyhýbání se požadavkům nebo  uhýbání úměrnému zatížení fyzických či duševních sil je  pochybenou metodou výchovy.
 Každá změkčilost pomáhá dítěti k prohře  v dospělejším věku.

 Působení náboženských motivů ve školním věku

 Ideálem zůstane, aby náboženskou výchovu prováděl na  všech stupních kněz. Není to zlehčování laického stavu,  ale výchova náboženská znamená ve svém cíli i přímé  působení svátostné. Nauka náboženská je základní  povinností duchovního správce. Stačí jen pozorovat školy  v některých cizích státech, jak bezmocně volají po  výchově kněze.
 Největším neštěstím zůstane vzdálenost náboženské  výchovy v dětském věku.
 7
 Motivy, kterými může povzbuzovat kněz
 a/ výukou vychovává věřící lid;
 b/ upozorňuje zavčas na nebezpečí, která dítěti hrozí;
 c/ hlavní podmínkou pozdější úspěšné duchovní správy  zůstane výuka;
 d/ dítě nejlépe výchovou kněze pozná hodnotu vlastní  rodiny;
 e/ ve výuce poznáváme možné spolupracovníky, apoštoly;
 f/ v každé fázi tohoto výchovného úsilí pozorujeme kladné  výsledky výchovy k svědomitému občanství, výkonnému  a zodpovědnému přístupu k jakémukoliv postavení v životě;
 g/ zodpovědnost před Bohem, aby adept dokázal všechno  vykonávat svědomitě; je-li jeho hlavním motivem a hnací  silou vztah k Bohu, nepotřebuje nejmenšího hlídání,  vykoná vše svědomitě a s vědomím jistoty přítomnosti  Boží;
 h/ možnost působení na duši svěřence tím, že je nadchne  ke službě oltáře; působení kněze je vyrovnávacím článkem  v působení rodičů, živení pro tento život a posvěcování  tohoto života pro věčnost.
 Kněz dokáže důsledněji pomáhat i kárat, nemusí  podléhat citu, který rodičům často brání v důsledném  sledování vývoje dítěte.
 Zvláště v posledních desetiletích vystupují rodiče  v ostrém rozporu ke knězi. Svou péči chtějí vidět  realizovánu v nejkratší době, v úspěšném umístění ve  světském povolání. Jen výjimečně můžeme konstatovat tuto  snahu spojenou s úsilím duchovním. Působení kněze má být  v kontrastu se způsobem života ať v rozhovorech nebo  v jednání, které dítě obklopuje v rodině. Nehovoří se  tolik o ideálech, ale vede k následování.
 I pro kněze znamená práce s mládeží prodlužování  jeho pružnosti v působení.
 Duchovní stárnutí nastupuje tehdy, když vychovatel  odmítá spolupráci s dětmi nebo dospívajícími. Nevinné  skotačení dětí znamená občerstvující vánek pro každého,  kdo se věnuje práci s nimi.
 Stejně jako dítě potřebuje i učitel prožívat radost  z pokroku v dobrém. Pedagogika i katechetika je předmětem  hlubšího bádání i poznání. Prostředky, které nejvíce  pomáhají ke statečnosti i k jemnosti ve vztahu k jiným,  je pravidelná sv. zpověď a sv. přijímání.
 Zde je třeba uvážit, zda se má dítě brát podílet na  těchto svátostech již ve velmi raném věku anebo později,  jak tvrdívají mnozí, až dojde k hlubšímu poznání  skutečnosti.
 Pius X. (19O5-1910) nabádá k časnému sv. přijímání.  Zvláště v tzv. lepších rodinách bývají děti odrazovány od  časného sv. přijímání.
 Dítě se má setkat s milostí Boží dříve, než pozná  zlé. Nestačí dítě připravit memorováním pouček. Každá  hodina přípravy musí pro ně znamenat i skutečné cvičení  v sebeovládání (upřímnost, ohleduplnost, častá účast na  mši sv. a denní zvláštní modlitba za dobré sv.  přijímání). Nepovažujme tento úkon za závěr  bezstarostného dětství.
 První sv. přijímání a sv. zpověď musejí znamenat  začátek eucharistického života.

 Osobnost vychovatele mládeže

 Pamatujme, že dítě má ze všech učitelů kněze buď  nejraději, anebo jej považuje právě za nic. Základní  vlastností je láska k dětem. (Nechte děti přijít ke  mně... Hosana..)
 Kněz - vychovatel má být tím, kdo formuluje první  pravidla, jak chránit dítě. Každé pohoršení musí umět  označit pravým jménem. Zde se nemůže domlouvat ani  s rodiči, ani s kýmkoliv z vychovatelů. Není správné  hovořit pak o ztracené ovci, je lépe mít vedle sebe  poctivého spolupracovníka ("Neplačte nade mnou, ale nad  svými syny"...).

 Nadpřirozená láska k dětem

 Církev předpokládá, že každému vychovateli jde  o opravdovou lásku k nesmrtelným duším. Každé dítě touží  po vřelé lásce. Dítě má cítit tento tah z nezkažené duše  jako rostlina tah za sluncem. Každý katecheta musí  usilovat o jistotu jako "druhý Kristus". Vzbuzení důvěry  dítěte je prvořadé. Kdo nemá lásku k jinému, neměl by se  odvažovat vzít na sebe tento úkol (Papež Řehoř).
 Vzájemný vztah mezi vychovatelem a dítětem musí  vycházet z nadpřirozených kořenů. Utvářet duši dítěte  vyžaduje nekonečnou obětavost. Vychovatel musí být  vytrvalý ve svém úsilí a nesmí se nechat odradit ani  případnými úhyby svěřence.
 Pamatujme na to, že pokud dítě vidí ve svém učiteli  náboženství jen učitele, nikdy nedojde ve svém vztahu dál  než k liternímu učiteli. Kněz musí dokázat nejen  zastoupit otce nebo matku, ale oba. Musí nejen vyučovat,  ale i rozvíjet jeho duši. Teprve pak může spoléhat na  důvěru.
 Každá konverse ať v raném či dospělém věku není jen  výsledkem poučování, vysvětlování, rozšiřování vědění,  nýbrž je plodem působení silné osobnosti. Lásku  a nenávist k osobnosti učitele přenáší svěřenec na nauku,  dogmata, náboženskou praxi. Nejdříve nenávidí osobu, pak  předmět.
 Nebylo by správné, kdyby vychovatel svoji přízeň  věnoval jen ukázněným, dobrým a vychovaným svěřencům. Od  něho mají odzírat dobrotu a nadšení.

 Radost nad pokrokem žáka
 Učitel náboženství musí ve svém působení počítat  s obtížemi, starostmi, neúspěchy.
 Žák musí cítit, že k řešení svých problémů musí mít  přítele, který dokáže s ním sdílet celý obsah života.
 "Dveře jsou otevřené, ale více srdce".
 Každý ze svěřenců je vděčný za vřelý zájem  i v nejmenších záležitostech. Učitel si opatří adresy,  navštíví je, jsou-li nemocní; zvláště se zájmem o ty,  kteří nebydlí s rodiči nebo jsou v péči cizích lidí.
 Tak snadněji pozná poměry, ve kterých vyrůstají.  Spoluúčast vždy vzbuzuje důvěru mládeže. ("Stará se  o mne, je jako můj kamarád, dá se mu věřit"...  "Nebudete-li jako děti"...).
 Nemá-li tyto vlastnosti, zůstává jen učitelem  a nemůže počítat s příchylností dětí. Musí se smířit  s výrokem sv. Pavla: "Kdybych měl tisíc vychovatelů  a neměl bych otce...".
 Dítě má obzvláštní instinkt právě pro tyto vztahy.

 Vychovatelská cena lásky

 Vychovávat, znamená vzít na sebe těžký úkol. Ten se  nedá splnit pouze vykonáním řady povinností, ale láskou.  Dítě musí cítit: Má mě rád. Učitel tak doplňuje svými  námahami a obětmi lásku prvních dobrodinců - otce  i matky. 
 V určitém údobí - zvláště v době dospívání je jeho  vliv na dítě silnější než působení rodičů. V době  dospívání dochází u dítěte k ochlazování vztahů  k rodičům. Učitel je vybaven odbornými znalostmi o této  citlivé etapě života dítěte. Má-li dítě skutečně rád,  může klást i požadavky. A dítě je přijímá. Láskou totiž  získává jejich důvěru a lásku. Přirozeným důsledkem  tohoto jemného oboustranného vztahu je pak snaha svěřence  působit učiteli radost a touha neomezeně důvěřovat. Vždy  pak můžeme stavět na dobré vůli a pomáhat spoluvytvářet  nové hodnoty, objevovat je a přetvářet. Vychovatel však  musí často zkoumat, zda není sám příčinou neúspěšné  výchovy, zda se zaujetím a s láskou přistupuje ke  svěřeným dětem. Udělejme z hodiny náboženství hodinu  radostného setkání: snížit se potřebám dětí, chovat se  k nim přátelsky, velkoryse, všechny požadavky aplikovat  na jejich vlastní den. Být dětem k dispozici. Vycítí-ly
 děti, že se učitel na tuto hodinu těší, budou se i děti
 radovat.
 Láska k svěřencům zkoumá příčiny a dokáže propůjčit  jemnost v jejich odstranění. Láskou snadno poznáváme sílu  vůle a nepřeceníme své síly, jde-li o splnění požadavků.  Toto působení je oboustranné.
 Výchova dítěte vyžaduje trpělivost, idealismus  a nepřekonatelný optimismus. Vychovatel nemá příliš  kriticky pozorovat chyby dětí, protože většina chyb  u dětí spočívá v nedostatku zkušeností (pozoruj kvočnu,  jak láskyplně přikrývá zvlášť neposedná kuřata  a chlácholí je svým hlasem).
 Úspěšný nebo neúspěšný?
 Je všeobecně známo, že některé děti jsou  vychovatelné, jiné méně, ba dokonce některé jsou zcela  nevychovatelné.
 I působení může být jen částečně, ve srovnání  s celkovým vlivem, kterému je každé dítě vystaveno doma,  na ulici, v kině, při televizi. V jeho duši se tak  střádají různé směry. Poznání, že dnešní děti jsou  nevychované a mnohdy i špatné, nás musí povzbudit  k většímu úsilí spoluvytvářet vychovatelský optimismus.  Čím méně nápadné bude ohýbání povahy, tím dokonalejší  bude působení osobního magnetismu. Kompasová ručička  každé výchovy je dobré srdce. Stejně otvírá i cestu ke  Kristu.
 Sv. Jeroným to vyjadřuje takto: "Pošli ke mně své  malé děti, jsou mojí radostí, chci právě s nimi  prohovořit základy víry". Papež Řehoř Veliký měl dost  času, aby katechizoval děti. Stejně tak Origenes, Cyril  Jeruzalémský, sv. Bazilius Velký, Augustin, Fenelon,  Josef Calasanský, sv. František Saleský, Don Bosko aj.
 Nejlepším vysvědčením metody každého vychovatele je,  přijde-li svěřenec sám k jeho dveřím. Chlapec nesmí mít  nikdy pocit, že přišel nevhod. To je nejdůležitější,  prvořadé.

 Dítě žije přítomností
 Je třeba vypěstovat v dítěti pocit zodpovědnosti za  přítomný okamžik, aby si uvědomilo, že to, co právě dělá,  je veliké, důležité. Podaří se mu to, jestliže vše bude  konat jakoby pod "dozorem"..."Lidé tě nevidí, ale Pán Bůh  tě pozoruje a má radost z tvé poctivé práce". Je-li dítě  již takto vedeno doma, je snadné už pouze navazovat.
 Dopřej svěřenému samostatnost, ať získává  zkušenosti, vědomosti a zařadí si je do své "kartotéky".  Musí vědět, že jej bereš vážně se srdečnou účastí. Často  bude zápasit s pocitem marnosti věcí a námahy. Snad  přichází z rodiny, kde se příliš trestá, kde je  ponižováno: "Ty tomu nerozumíš", "Ty jsi škvrně", "Jdi si  hrát", "Nedívej se dospělým do pusy", kde schází uznání.  Nic neškodí dítěti jako strach, který urychluje  i pohlavní zrání (zúžování povrchových cév a překrvování  břišních cév).
 Při volbě pomocníka hledej odvážné děti,  nedeformované zastrašováním a přehnanou přísností. Raději  si vyber rozněžnělé dítě - snadno je ztvárníš, než dítě  zlomené. Naprosto nezpůsobilé jsou děti zhýčkané,  změkčilé. V jejich výchově se utíkalo před slzami, každou  fyzickou bolestí.
 Při volbě "spolupracovníka" je třeba sledovat jeho  okolí, prostředí, ve kterém se pohybuje. Je to často  tvrdé, rozhárané prostředí, které v něm vytváří pocit, že  "všichni jsou zlí". Rodinné prostředí mnohdy ubíjí dítě,  unaví nebo rozleptá přirozené touhy i tvé úsilí.  Netrestáme jej proto za každou maličkost - nedodržené  slovo či stanovenou hodinu, jsme k němu shovívaví,  protože se teprve zotavuje z úderů doma.
 Většina lidí, a tedy tím více dětí - nejsou zvyklí  na abstraktní pojmy. Je proto třeba vyjadřovat se věcně,  konkrétně. Velkým problémem dneška je také autorita.  Všemi silami je třeba podporovat u dětí úctu k autoritě.
 Je zcela běžné, že mladí svěřenci jsou zasvěceni do  tajů života; nejen pasivně, ale i aktivně. Napomáhá tomu  zpustlé okolí, vliv filmů, televize, časopisů.  V neposlední řadě i mravní nouze domu a těsnost bytu.
 Křesťanský postoj k pohlavnímu životu je mladým  většinou cizí. Vždyť i mnozí rodiče se v této oblasti  vyjadřují hrubě, bez citu ("Tys tu také nemusel být,  mohli jsme být šikovnější"). Úkolem vychovatele je tedy  napravovat špatnou informovanost, ukázat krásu  partnerského života v sexuální oblasti, podávat správné  vysvětlení.
 Je třeba se obklopit kádrem dobrých dětí a ty  "nasadit" jako pomocníky u dětí ohrožených. Můžeš jim  radit, budeš jim naslouchat, když se ti budou svěřovat se  svými "úspěchy" u svěřených. Podpoříš tak jejich  iniciativu i sebevědomí, že se podílejí na tak důležitém  úkolu, jako je výchova.
 Stejným způsobem musí být zasaženi i rodiče, aby si  byli vědomi své odpovědi za další generaci.
 Šipky
 Neboj se být svědkem chlapeckých řečí na ulici nebo  odvážného slézání skal, všimni si dobře hochů, kteří  dovedou s ledabylou lehkostí, s grimasou "haura",  překonávat překážky, u nichž se tolik jejich kamarádů  a pomocníků zastaví! Pozoruj ty, kdo jsou první mezi  ostatními. Jsou to budoucí nejlepší spolupracovníci. Jen  vyloženě zkažené jedince není možné brát do blízkosti.  Byl by to neodpustitelný hřích. Tito aktivní odvážlivci  určují směr, nové vání, tempo ve svém okruhu. Jsou to  "šipky", které máš ztvárňovat.
 Nebude to zcela jednoduché, bez problému. Budeš  narážet na žárlivost rodičů, snad některé dítě odpadne.  Velmi citlivě a zároveň opatrně budeš muset usměrňovat  nebo zmírňovat vliv rodičů, sourozenců, abys nestrhával  jejich autoritu. Nenápadně, přirozeně je povedeš  k modlitbě, poslušnosti, oddané lásce k rodičům, aby oni  sami museli kapitulovat před dobrotou, ochotou,  ohleduplností svých dětí.
 Velmi intenzivně budeš se snažit vyplňovat dětem  čas, aby se nestaly vášnivými návštěvníky biografů,  "vysedávači" u televize, aby si vážily času jako největší  hodnoty. Děti, které nadměrně sledují televizi, filmy,  videa, nejsou schopny logického uvažování, samostatného  myšlení, tvořit si "svůj" úsudek. Podléhají snadno  pokrytectví a přetvářce.
 Protože stud nebývá v úctě ve většině našich filmů,  zabere i předčasná sexuelní dráždivost mnoho cenných  chvil a pomáhá učinit z křišťálu střepy.
 Je mnohem lépe nezvykat na ovzduší špatné nebo  pochybené, než potom pozdě odvykat od již vdechnuté  atmosféry. Filmy dráždivé a zvrhlé táhnou víc, než filmy  s vážným obsahem. Dobře si všimni, zda není tvůj kandidát  nakažen touto nemocí. Může být zasažena i jeho  obrazotvornost. Filmy jsou přesyceny dráždivými  erotickými scénami, hrubě manipulují se studem  a čistotou. Velmi těžko se dá tento zásah léčit  a vyrovnat.
 Objevovat "šipky" na venkově je snazší, prostředí je  průhlednější. Ve městě musíš pronikat do různých  společenských vrstev s velkou mírou vstřícnosti, ale  zároveň velkorysosti, s vytříbeným smyslem pro  rozlišování. Několik rad:
 - nehledej vhodné typy jen v tzv. "lepších rodinách";  často mívají už "své plány" s dítětem a nepřijmou tvé  záměry;
 - nevěnuj nikomu svůj čas, musíš jej mít i pro jiné;
 - s taktem a jemností připomínej svěřeným čistotu  oděvu, vlasů a upravenost;
 - pojmy duchovního života navazuj na věci denního  života, obojí se navzájem podporuje;
 - vyžaduj kázeň, dochvilnost, jemnost v projevech, veď  je i k nepatrným sebezáporům;
 - pomáhej všem, ale zvláště vůdčím typům zbavovat se  hrubých chyb;
 - povzbuzuj svěřené, aby ani jeden den nezapomněli  vykonat alespoň jeden dobrý skutek, a to z lásky k Bohu;
 - veď je k tomu, aby ve svém nejbližším prostředí  hledali lidi potřebné a posloužili jim: radou, úsměvem,  radostnou pomocí; vždyť Bůh nechce být milován jinak, než  přes lidi; svěření tak získají přehled o svém okolí  a naučí se vidět potřeby jiných;
 - dbej na to, aby se od tebe naučili poctivému způsobu  života, nesmí zde být dvojakost mezi slovem a skutkem,  jinak se dítě naučí hrát;
 - už doma by se mělo dítě naučit od rodičů obětavosti,  ochotě, věrnosti, oddanosti, pravdomluvnosti,  dobročinnosti a pokoře.
 Veď svěřené k dennímu zpytování svědomí, aby  kontrolovali své jednání vůči všem, kdo zastupují Boží  autoritu, ale i k ostatním bližním.
 Tvá autorita nesmí být budována na převaze  a nadřazenosti, ale na lásce. Děti musí vycítit, že jen  z lásky k nim usiluješ o to, aby z nich vyrostli krásní  lidé.
 Úsudek lidí je v mnohém pravdivý, lidé mohou dítě  chválit, mohou je mít rádi. Ale nedá se na tom stavět.  Kritériem je vlastní čisté svědomí.
 Zjistíš-li, že tvůj vztah k dětem se nepodobá vztahu  ideálních rodičů, zastav se a promysli, jak dál.  Nezůstávej v sebeklamu, mohl bys hledat jen svou chválu.
 Je nebezpečné, uzavírají-li se rodiny do sebe,  jde-li jim o prestiž. Děti z těchto rodin nebudou mít  porozumění pro jiné, budou lhostejné k okolí, stanou se  z nich sobci. Zvlášť bolestné je, vyrůstá-li v takové  rodině jedináček. Pozoruješ-li děti, musíš si klást  otázku: "Je vychovatelný, nevychovatelný.."?
 Není možné mít jakýkoliv genotyp a vytvořit neomylný  model fenotypu. Jednoznačná rozdílnost individuální je  neoddiskutovatelná. Jen natolik budeš úspěšný, nakolik se  dovedeš přiblížit svému svěřenci.
 U mladších žáků v l. a 2. školním roce připravuj  půdu. Pak růst dítěte vedeného naší rukou bude rychlejší.  Je to vzájemné poznávání a získávání důvěry. Má-li v tobě  otce, bratra, který nezaujatě, ale s pozorností sleduje  každý pokrok, budeme žasnout, s jakou radostí dítě dovede  vykonat svěřené úkoly, nebo o čem uvažuje, a jak mile  překvapí své blízké.
 Uč je již hned v tomto věku dělat všechno proto, že  je vidí Pán Bůh; ať neočekává za všechno cukrátko nebo  pochvalu. Vychovatel musí vidět i zármutek nad chybami!
 Vzíti toto hravé dítě a počítat s ním jako  s pomocníkem?
 Každé nepatrné gesto, úcta, zdvořilost, vděčnost  a to pro nic menšího, než pro Pána Boha, nutí být  neustále pozorný a bdělý a jemně střežit všechny pohnutky  k dobru. Podporuj samostatnost.
 V prvních dvou letech je lépe být poněkud  zdrženlivý, aby byla možná gradace!
 Tvá dobrota nesmí být vyčerpávající, nýbrž jen  směrovkou k Bohu, zavazující k vděčnosti.
 Nestírej nic dětského. Pokud se však objeví drobné  lži, odstraň je s láskou, vymluv je. Snášej raději trochu  rozpustilosti, než abys setřel dětskou prostotu.
 Dnešní děti, zvláště v méně početných rodinách, kde  jsou 1 - 2 děti, jsou zahrnovány pohodlím. Žijí bez  konkurence, nemají obroušené hrany, jsou svéhlavé,  dostávají vše, po čem zatouží.
 Nové eventuality přivádějí takové děti z konceptu.  Nejsou zvyklé z rodiny na větší počet možností, nemají  žádnou rezervu pro zklamání.
 U jedináčka vystupují někdy ostře všechny tyto  kontrasty. Požitky i příjemnosti, o které se v početnější  rodině dělí více lidí, jsou zde jen pro něho. Proto takto  zhýčkané dítě je bázlivé, je to bolestín, chce být vždy  litován, protože mu schází ve všech ohledech výcvik  - trénink. Vyrůstá z něho egoista, který by chtěl mít  i všechnu svou lásku pro sebe. Bude zklamán, když jej  budeš muset občas opomíjet. Rád by ti diktoval:"Já ti  vyhovím, ale nejdříve mi udělej to, co já požaduji".
 Již u nejmenších je nutno začínat u občanských  ctností: poprosit, poděkovat, pozdravit a chovat se tiše.  Být poslušný, ukázněný. Upozorníme svěřené, že všechno  a o všechno se říká jen jednou.
 Měj trpělivost s rodiči dítěte. Matka vás bude  obtěžovat stálými otázkami po jeho zdraví, zda má dost  pohodlí, zda se mu někdo nesměje. Bude chtít tímto  způsobem omlouvat své nedostatky ve výchově.
 Rodiče se budou obávat samoty, když se jim bude dítě  vzdalovat a bude mít jiné zájmy. Uniká jim často  skutečnost, žijí ve vzpomínkách, mají "své plány  s dítětem", "aby byl zachován jejich rod". Nastane  rozčarování, zmaří-li jim vlastní dítě jejich plán, když  se samostatně rozhodne pro stav, který je odcizí domovu,  např. pro stav duchovní.
 Podobně jako jedináček, který nerad se podrobuje  společnému řádu a jen nerad odkládá svou samolibost,  jedná i nejstarší dítě v rodině. Jedináček se těžko  podrobuje společnému řádu.
 Zde si počkej, až bude mít tolik dobré vůle, že  odloží trochu svých samolibostí.
 Není-li mezera mezi dalším sourozencem příliš  dlouhá, zanechá jen nepatrné stopy a nemusí ani posléze  pocítit, čemu se říká lidově "spadl s lopatky"!
 Je dobré využít situace, když už je v rodině další  dítě, zde ihned na to navaž. Povzbuď dítě, že má velkou  úlohu při výchově mladšího.
 Velmi důležitý je příklad vychovatele. Mohu uvést  jeden z mnoha. Je z doby, kdy naši vychovatelé byli ve  všech možných věznicích. Tento příklad je z jednoho  uranového dolu.
 V osádce asi 440 muklů byla též řada kněží. Byl  činěn velký nátlak, abychom podepisovali tzv.  "socialistické závazky". Bylo to spojeno s mnoha  výhodami. To, co měli dostávat všichni bez rozdílu, bylo  distribuováno jen loajálním, kteří byli ochotni podepsat  spolupráci. Pouze jediný podepsal tento závazek.
  V den, kdy se dávaly "odměny" za tuto, jak jsme  říkali "zradu", šel do kanceláře ke staršinovi pro svůj  "podíl". Asi stovka se nás nadýchávala na dvoře před  odpolední směnou. Když tento spolubratr vyšel z kanceláře  s celou nůší dobrot, vitamínů, rajčat, sardinek apod.,  odloučil se jeden ze spoluvězňů (bývalý ředitel slepecké  továrny), hluboce věřící člověk a pomalým krokem se  blížil k našemu spolubratrovi. Přiblížil se k němu,  obtěžkanému obchodním zbožím. Poklepal mu viditelně na  rameno a mohutným hlasem zavolal na nádvoří: "Tuze lacino  jste prodal svoji duši, velebný pane! Zdař Bůh! Pomalu se  k nám zase přidal a pochodovali jsme dále. To stačilo,  aby se vzpamatoval. Vrátil se do kanceláře, práskl tímto  zbožím k nohám staršiny, roztrhal závazek a vrátil se  mezi nás. Říkal: "Musím žít tak jako všichni ostatní".  Podali jsme mu ruku a jako by se nic nestalo, přijali  jsme jej zase do společenství.
 Tato událost však měla hlavně trvalejší dopad mezi  laiky. Vychovatel musí si být vědom, že jsme zodpovědni  i za hříchy jiných.
 Každé dítě čeká, že ho poctíme důvěrou. Bude dělat  dvojí službu: mezi dětmi bude sbírat zkušenosti a zároveň  je bude uplatňovat s menším rizikem u svých sourozenců.  I doma bude platit vaše autorita: "Tak to říká kněz".
 Neužívej "trestající ruky" - jak je tomu u mnoha  rodičů (a nemělo by to být ani mezi sourozenci). Zde  stačí slovo, pohled, pokárání.
 Nikdy se nesniž k tomu, abys dal první pohlavek!
 Nebuď pedantem, buď laskavým otcem!
 Je-li nejstarším dítětem dívka, budou způsoby  výchovy většinou velmi jemné, chlapci vám svěřeni budou  málo připraveni na hrubosti ulice.
 Ta nikdy neplýtvá něhou, aby vyhlazovala vrásky  hochů či dívek.
 Poslední dítě nezřídka čeká na mnoho ohledů, protože  je doma stále tázáno, chceš nebo nechceš. Je jemně  obletováno, hýčkáno. Je to ovšem odlišné od zhýčkanosti  jedináčka. 
 Snadno si zvykne, "že je mu slouženo", když se péče  starších nedovede zavčas udržet v pravých kolejích, ve  společnosti cizích si poslední děti chtějí pro sebe  získat mnoho výhod. Mezi cizími však nikdo nešetří dítě,  cizina je otlouká.
 Nejmladší dítě si nese často větší dávku úlisnosti,  mazanosti, poddajnosti. Má je jako zbraň pro případnou  útočnou pózu starších.
 Tyto zbraně používá zpočátku jen doma proti  sourozencům, ale později, nemá-li zavčas zábranu, se  obrací, a to již v dětském věku, proti všem. Chce být  přinejmenším aspoň uznáváno anebo zahrnováno přízní.
 Dítě, které si zvyklo pohybovat se doma v tomto  ovzduší, snadno se snižuje ke lži. Za vrchol svého umění  považuje "otočit" si i vychovatele. Velmi snadno se to  pozná, když vidíme způsoby, kterými se obrací proti jiným  hochům nebo dívkám. Neostýchá se ani vyjevovat na ně  jejich osobní nedostatky a chyby.
 Dítě si přináší z vlastní rodiny vlohy, schopnosti  i negace. Mějme odvahu s dítětem si o nich promluvit, aby  je dovedlo správně užívat.
 Děti jsou velmi vnímavé a citlivé. Nikdy nám  nezapomenou první pochybení, kterým jsme se u nich  "shodili". Někdy každý nový přístup, pohled nebo zásah je  vyjitřením rány ze staré rvačky.
 Měj ve velké úctě jeho dobré rodinné zvyklosti. Nebo  lépe řečeno, je rozumné na ně navázat. Přiblížíme se tak  i rodičům i dětem. Můžeme je stejným způsobem  zainteresovat na stejný výchovný postup.
 Netrpíme žádné žalování, donášení ani vyjevování, co  jiný na nás nebo na někoho jiného řekl. Žádný rychlý  úspěch není trvalý, zvláště, jedná-li se o získání  dítěte, zvláště jde-li o dívku. Buďme opatrní, musíme-li  zakročit proti některým negativním jevům - "manýrům".  Mohlo by dojít ke zlomení důvěry. Škoda by pak byla  mnohem větší. Samozřejmě pokud nejde o velkou hrubost.  Neupřednostňujme nikoho, mohli bychom způsobit růst  závisti. 
 Neponižuj hocha jen na jakéhosi "kápo" rodiny hochů.
 Jednej mírně, jemně, dej si na všem záležet,  nepospíchej.
 Uvědom si, že pro svěřené jsi nejbližším vzorem ty.  Ale neopomeň vždy ukazovat na pravý vzor (dosažitelný jen  pro heroické duše), to je Bůh a jeho Syn.
 Nikdy nedávej za vzor typy zvětralé, staré,  vyumělkované, prázdné, nebo nedosažitelné pro naše  poměry. Nikdy to, čemu se dá říct "komický svatý".
  Ve tvém okolí je toho tolik, co se dá následovat  a co může dítě upoutávat. Znovu mu připomínej při denních  příležitostech, jak má žít a jak jednat v konkrétních  situacích. Příklad pro toto dítě musí být vždy jenom  blízký a hodně skutečný.
 Musíš velmi intenzivně zkoumat prostředí dříve, než  začneš působit, protože nám nejde jen o jakýsi výběr,  nýbrž o zachycení všech, které považujeme za "šipky".
 Ve vsi je tvá práce jednodušší. Ve městě nebo ve  velkoměstě nutně musíš počítat s větším rizikem. Avšak  ani sebevětší velkoměsto nemá dispens od konání toho, co  má pomáhat a dnes se dá říci, že musíme jen zachraňovat.
 Účelem a cílem tvé práce, výchovy a výuky  i u nejmenších (mimo vážnou dobu) je přivést je blíže ke  Kříži a k Novozákonní Oběti.
 Vidět svůj vzor, a to nejen onen nejvznešenější  přímo v Mešní Oběti. Hoch i dívka musí mít na očích i ty,  kdo mu ukazují cestu k němu. "Protože to říkáš ty,  věřím".
 Otec, matka, jejich pokračování - kněz, ti všichni  musejí být usměrňováni Jím; tzn. duchem oběti i Oběti  Kristovy. Musí být zapáleni pro Oběť, která je jedinečná  v dějinách, ale i pro oběti za druhé. Ať jsou to nepatrné  služby nebo hrdinský postoj, hledat to, co pomáhá a těší  bližní.
 Už v nejútlejším věku ukazujte všem co je krásné,  ušlechtilé, vše, co svědčí o chvále Boží. Takové dítě pak  bude moci snadněji hodnotit i lidské dílo.
 V určitém stupni vývoje dítě pochopí gradaci, kterou  je vedeno všechno tvorstvo. Zastaví se před největší  nádherou; Bohem samým, a pak již není tak obtížné uvést  je do přítomnosti Boží.
 Výchovný průvodce nemusí mít obavy před Bohem, že je  něco z dobrých skutků dětí zapomenuto, nepovšimnuto.  Konáním dobrých skutků učí se dítě oběti, což má u Boha  největší cenu.
 Často připomínejme: Všechno stvořené je krásné!
 Zříci se něčeho stvořeného pro Nestvořenou krásu, je  to nejúžasnější, co dovedou jenom lidé, a to jen ti, co  jsou hodnými nositeli jeho Jména.
 A ty jsi takovým! To je nádhera!
 Nikdy nepopírej hodnoty tam, kde jsou, nechceš-li  vrhnout hocha či dívenku na úskalí bujné fantasie, kterou  si navykne brát vždy jako ochránkyni, když se mu zachce  prchnout ze společnosti nebo se utéci myšlením ze svých  povinností.
 Je nutné trénovat fantasii, dítě však nesmí utíkat  ze skutečnosti, aby se z něho stal nereálný snílek! (Bude  si malovat obrazy, jichž je sám hrdinou).
 Utíká přítomnosti, aby na ni nemusel myslet a potom  se vmýšlí do okolností, kde si představuje, že jako  dospělý všem ukáže, co je zač! To je ono skrčenectví, kdy  hoši pěstují svoji roztěkanost až do stupně blízkého  hysterii. Nezřídka se v nich ozývá i chuť pomstít se.  Mýlíme se, když se domníváme, že je to projev vůdčího  typu.
 Toto dítě ještě nepočítá s možnou zátěží života,  o kterém má své představy. Je třeba si všimnout  neskutečného idealismu i pracovního zápalu, někdy je to  projev síly anebo jenom zoufalý pokus na sebe upozornit.  Nesmí ale v žádném případě obětovat jiné, aby se samo  dostalo do vůdčí role.
 Vychovatel musí dokázat ovládnout i fantazii  svěřence. Vyžaduje to obratnost v myšlení, široké  vzdělání, zkušenosti, přehled ve všech možných oborech,  aby podával to, co považuje za nejlepší a co je už jakoby  vytříděné, jako ušlechtilé v životě.
 Překonává u svěřených pocit méněcennosti. Připomíná:  "Tebe si vyvolil Pán Bůh za spolupracovníka na svém díle.  Tvým úkolem je ukázat všem chlapcům i dívkám, jak konat  dobro". Hoch i dívka musí poznat, že všechno v životě  nedokáží. Vychovatel jim musí ukázat, jakým způsobem mají  i ty nejmenší věci dělat poctivě, důkladně, mistrně:  "Dělej každou i tu nepatrnou věc tak, jako by to byla  jediná ve tvém životě, za kterou tě bude Pán Bůh  odměňovat".
 Povzbuzujme třeba tímto způsobem: "Ty to s pomocí  Boží dokážeš". Budou se pak ztotožňovat s Pavlovým  výrokem: "Všechno zmohu v tom, který mě posiluje..".
 Všechno negativní, ono "nesmíš", "nemůžeš", "není  dovoleno", se změní v úžas: "Jaká je to nádhera moci se  neustále pohybovat v přítomnosti Boží".
 Desatero se jim stane nejkrásnějším vymezením jejich  svobodné cesty: budou to pro ně stavební kameny nebo  světlušky podél cesty. Je to balvan, na kterém si  odpočine, aby mohl za každý jednotlivý příkaz vzdát Bohu  chválu. Nebude o ně klopýtat. Stanou se jim základem  a podnožím, aby viděli kolem sebe všechno z nadhledu,  věci i lidi, ale co je nejdůležitější - i sebe.
 Svítit v mlze, chránit před pády, to je snad to  nejmenší, co můžeme vykonat. Musíme chránit svou svobodu,  ale i svobodu nám svěřených. Většina společenství, spolků  i sdružení si vynucuje, aby čas i energie dítěte (i naše)  patřila výhradně jim. Nikdo na to nemá právo. Dítě nesmí  přilnout celou duší ani k jediné věci, ani k jedinému  člověku. 
 Jednejme i s těmi nejmenšími rovně jako s dospělými.  Nedávejme pouze rozkazy nebo nařízení. Stačí vážnější  pohled, než udělovat tvrdý trest. Požádejme, aby se dítě  omluvilo, poprosilo. Slovo "nesmíš" vymažme ze slovníku.  Varujme se všeho, z čeho má dítě strach, má "malou  dušičku". Jinak se bude pohybovat neustále v krunýři, ve  vězení. Přirozenou reakcí na tuto atmosféru bude faleš,  hrubost, obcházení příkazů, nedůvěra.
 Heslem č. 1 buď: ať děláš "všechno, ihned, rád", na
 jediné slovo.
 Ani v nejmenším nesmíme trpět nesnášenlivost,  řevnivost, tyranství, nebo i jenom pomyslnou nenávist  k okolí nebo lidem. Jsou to vypěstované plody neblahé  morálky strachu.
 V předškolním období a u školáka nízkého věku  považuji za nejlepšího žáčka malého nezbedu, neposedníka,  uličníka, rošťáka, tzv. šídlo nebo-li "čilouše", ale  v žádném případě mazlíka. Těmto typům věnujme volný čas,  pokud jej máme. Dejme jim náplň, aby svůj volný čas dobře  využili. Ať nacházejí všechno, co je krásné, dobré, co  jiným pomáhá, co je podporuje. Ať uplatňují všechnu svoji  aktivitu. První pole působnosti je jejich vlastní rodina  a potom společenství, ve kterém se nejvíc pohybují. Je to  pomalá, ale důkladná spolupráce na velkém chvalozpěvu,  kde i malá duše cítí radost z toho, že spolupracuje na  nádheře, kterou stvořil Nejvyšší.
 Tvá ruka bude jenom prodloužená ruka otce, matky. Je  to jenom dlaň, ze které si každý bude brát ty dary, které  Bůh na ni klade. Denně se mohou děti ptát, co ještě by  mohli vykonat.
 Samostatné dítě
 Bylo by docela mylné předpokládat u dětí smysl pro  kázeň. Dříve byly děti daleko lépe psychicky připravené  na společnou práci v různých spolcích, musely se  podřizovat a nechat se vést. 
 Rozpustilost, která se někdy jeví jako hrozná metla  a nekázeň, není vždy projev zlé vůle. Je to často  nespoutaný pud po uplatnění v novém prostředí. Chlapci  vám "polezou" téměř po hlavě, jen aby na sebe upozornili  a ukázali, že chtějí dopředu. Usměrníš-li je, mohou se  z nich stát "tahouni".
 Nepospíchej!
 Nestačí ovšem denní nebo třídenní příprava. Bude to  vyžadovat delší dobu, aby se poněkud ukáznili. Pomalým  působením, jemností, životem v řádu - ve věcech malých  - je navádět k řádu věcí největších až k původci Řádu  - k Bohu.
 Dětem, které vy všichni budete mít v rukou, schází  (ne jejich vinou), smysl pro kolektivní kázeň. Doba  kolektivismů v nich dokázala vypěstovat jen sobectví.
 Nebude možné mluvit ihned o pojmech odtažitých.  Pokus se udělat jim ze všeho poněkud "vzrůšo"! Vyprávěj  obyčejné věci a dělej závěry k věcem vyšším.
 Rozhodně je nevychovávej jen v uzavřeném prostředí.  Vem je ven! Povoď je po horách, jdi s nimi do tábora,  nechej je spát pod širým nebem, dej jim příležitost, aby  se nebáli pod jasnou oblohou!
 Toto je cesta, kdy se ti neubrání!
 Jedinou hrůzou v životě dítěte je jen a jen těžký  hřích!
 Musíš usilovat nejen o to, abys hříchu zabránil, ale  abys vypěstoval u dětí dobré návyky, celou řadu za sebou  následujících počinů, které v nich umožní vyrůst  ctnostem. Bojovat jen se zlem není správná cesta. Co  nejčastěji ukaž na nevhodnost života v hříchu. Nikdy  neustávej zdůrazňovat, co je dobro. Mluv o něm, ale víc  žij všechny nutné ctnosti tak, aby se ozřejmily každému  z tvých svěřenců. Každé z našich dětí pociťuje  osamocenost, pokud se nedokáže vymanit z hříchu.  Nebezpečnou zbraní proti ctnostnému životu je výsměch  kamarádů. Tolikráte chybějící dobrá vůle a vytrvalost je  zaviněna obavami z výsměchu jiných, (nechtějí být na  pranýři).
 Je velké neštěstí i pro dospělého zůstat sám. Každý  hoch a dívka před i v dospívání musí mít ideály, nesmí  žít v prázdnotě. Nenaplněný čas dovede strhnout dítě mezi  nejslabší články souručenství. Pamatujme na to, že hřích  bere všechno a nic nenabízí. Vezmeme-li dítěti víru,  stojí neustále na rozcestí. Nebude vědět, kam jít.
 Zdůrazňujme před dětmi úctu ke dni Páně - k neděli  a svátkům. Jsou to vzácné a posvátné chvíle, kdy se  můžeme zklidnit, vzdělávat, kdy obohacujeme svůj vnitřní  život. Mnozí tvrdí, že nelze dítě naplňovat předsudky.  Dobře víme, že práce, "brigáda", bezmezné vyžívání se ve  sportu nedovedou než brát vnitřní klid. Takto naplněný  čas učiní z našich dětí nervozní a podrážděné jedince.  Celý systém lidského života není stavěn jako zařízení na  plynulý provoz.
 Jestliže zesměšníme dítěti závislost na rodičích,  dostalo do rukou tu nejhorší zbraň, kterou bude muset  zakoušet na sobě, (abys dlouho živ byl a dobře ti bylo na  zemi). Je to vázáno autoritou Nejvyšší na autoritu  viditelnou. Nenaučíme-li dítě podřídit se rozkazům,  přáním nebo plánům rodičů, nenaučíme se ani my ovládat  jiné. Nejsme jenom k tahu, ale máme vést. To platí  i o dětech, protože celý smysl naší výchovy není o nic  menší, než jim dát tolik sebevědomí, aby se nebály jít  v čele.
 Každý pád, tzn. hřích, a nemusí být v kategorii tzv.  velkých, podráží nohy každému, ať dítěti nebo dospělému.  Zdá se, jako by duše slzela po každém pádu. a pak má  zamlžený výhled na cíl. V tomto případě uděláme největší  službu dítěti, jestliže je naučíme správně přijmout  i prohru, aby dokázaly i po chybném kroku najít cestu  zpět. Nesmí však být pozdě proto, že by nám, ani jim  nevadila dlouhá doba prožitá v neštěstí nelitovaného  hříchu.
 Hřích setře všechen rozdíl mezi krásou a ohavností,  mezi pravým a falešným.
 Bere ti chuť k sebezáporu. Naučí tě snadněji pohrdat  vším, co ti pomáhá. Naučí tě kouřit, pít a sportovat tak,  že riskuješ mnohokrát nejen zdraví, ale i život. Pyšně  ukazuje, (aby jiní viděli), kam až se dá jít s lidskou  silou.
 5
 Staví ti před oči nahotiny a říká, že největší krása  je v lidském těle. Namlouvá ti, že je to lidské, je to  samozřejmé, aby ti svědomí nic nevyčítalo. Obraz opět  stíhá obraz a tvá obrazotvornost je zaplněna vším, co má  zůstat zahaleno. Tak to Bůh chtěl a zařídil a nic se na  tom nezmění, když ti to všichni budou vykládat jinak. Je  to tak, jako že je slunce nad námi.
 Bude tě učit, že jenom perverzity nejsou tím, co je  normální a zatím jsi již sám proto perverzní, že tak  dovedeš smýšlet. Naučí tě zlovolnému užívání toho, co má  před Bohem jiný cíl. Bude se ti smát, že nejsi ještě tak  daleko, jako všichni ti, kdo tě chtějí strhnouti až do  hlubin hříchů. Potom se ti vysměje jen proto, že jsi  poslechl.
 Vždy jsou stejní, kdo se posmívají!
 Hodně zkusíš, když se budeš chtít postavit na nohy  a budeš toužit žít zase čistě!
 Nebude to snadné, protože jsi zanedbal vše, co je  nutné vykonat nejdříve.
 Umět se zapírat a krotit! Nikdy nejsme syti, ani  když si neustále popřáváme. Pořád budeme chtít víc a méně  budeme nasyceni. Rozhodující zlo je tvé první zalíbení  v nečistotě. Nebudeš pak ohavnost špíny pociťovat.
 Není to největší hřích! Je proto nejnebezpečnější,  že předmět pádu jde vždy s tebou, kamkoliv jdeš.
 Máš pomáhat duším a ty nebudeš ve stavu dát svým  očím jiný směr než jenom na tělo. Běda tomu, kdo se  neovládne! Bůh tě chce mít čistého. Bojuj zavčas!
 Síla vůle je ohrožena opakováním pádů!
 Kdo ti zaručí, že i když dnes ještě dovedeš povstat,  že budeš schopen ještě povstávat i později.
 Buď opatrný v pohledech a dotecích. Střez své vztahy  k jiným, zvláště dívkám, které ne vždy dovedou rozpoznat,  kdy matou a kdy pomáhají. Ve tvém případě mohou skoro  vždy vést na scestí. Zavíráš si jednu cestu, když se  nedovedeš obětovat a zvládnout to nejsilnější v sobě.
 Bojuj a doufej!
 Nejlépe, když látku, týkající se 6. přikázání  probíráme více pozitivním způsobem a nezdůrazňujeme jen  zákazy. Dítě nepochopí, proč nesmí, když v člověku je tak  mocné hnutí, které žádá opak. Těžko pochopí, proč se má  nejdříve ovládat a potom teprve zažít krásu ctnosti.  Vyhýbejme se stejně příliš heroickým příkladům ze života  světců, většina z těchto jejich úseků života je  nepoužitelná pro naši dobu. Životopisy jsou často  zkreslené a vyvolávají v mnohých zklamání, že nemají  tutéž sílu. Naučme děti žít v přítomnosti Boží tak, aby  měly před sebou: "Nevíte, že chrámem Božím jste a že Duch  Boží přebývá ve Vás?"
  Právě na tomto úseku musí vychovatel i svěřenec  vyvinout velmi mnoho úsilí. Svět spadl do opravdové  propastné smyslnosti. Materialismus činí největší škody  na tomto úseku právě tím, že zlehčuje hřích, mladému  člověku sebere ochranu před hříchem, naučí ho pohodlí,  zabrání, aby rozlišoval mezi hříchem a ctností. Vylhaně  nabízí požitky, za nimi nastupuje nepřekonatelná  prázdnota.
 Neučme se užívat superlativů, pokud hovoříme  o otázkách zachovalosti a čistoty. To, co má být trvalé  a má člověka nadnášet, musí růst velmi zvolna. Jsou nutná  denní cvičení v aktivních ctnostech, ale i v sebezáporu.  Jen natolik jsi svobodný, nakolik nemusíš mít všechno.  Každý boj v tomto ohledu je krásný. Nemusím vždy  zvítězit, (třeba denní vítězství je požadavkem  přirozeného vývoje křesťana). Větší výhrou je každý dobře  prožitý den a podmanění vlastních sil. 
 Jsem člověk, tedy tvor učiněný k obrazu  a podobenství Božímu. Zde je tedy zbytečná každá debata  o přípustnosti slabosti či hříchu. Jak chceš kdy naučit  vyhrávat, když v přítomnosti prohráváš jednu bitvu za  druhou?
 Veďme všechny své svěřence k tomu, aby den začínali  dobrým ukončením dne předešlého. Naučme děti bdělosti  která člověku dává jasné vědomí, že jediný okamžik  vyhrává celou věčnost. V dnešní době se velmi stírá  rozdíl mezi "mým a cizím". Zde musíme zvlášť zdůrazňovat  skutečnou poctivost. Nemohu si přivlastňovat cizí  majetek, i kdybych byl v nevýhodě, nebudu se odškodňovat.  Jsem zodpovědný za svůj nejdražší majetek, vlastní "já".  Žijme poctivě 6. i 7. přikázání, abychom dávali dobrý  příklad.
 Chceme mít za každou cenu pohodlí. Tím ale ubíráme  si další možnosti pomáhat, kde je to potřebné. Dáváme si  dispens bez výčitek svědomí; ať se stará každý o své.  Proto nectíme ani to, co je naše.
 Věrnost slovu
 Ne náhodou dal Baden Powel pravdomluvnost do čela  zákona pro své skauty. I my ji považujeme za základ  společenských ctností u hochů i u dívek. Tedy věrnost  danému slovu, věrnost programu, který slovem přijímáme.  Pravdomluvnost doma, ve škole, mezi kamarády, ale zvláště  pravdivost k sobě.
 Učme své svěřence, aby nesli důsledky svých  vlastních skutků. Začněme od nejnepatrnějších věcí. Ať  poznají, že přijetím pravdomluvnosti - jako článku  zákona, je naší povinností přimět se po pádu, po hříchu,  pokořit. Nešetřme odměnou za důslednost, slovní  pochvalou, gestem nebo nějakým jiným zvýhodněním. Tím, že  dostojíme v pravdě, zakoušíme my i svěřenec blahý pocit  nevyvážitelného štěstí.

 V ě r n o s t (citáty z Bible)
 GN 24
 27 a řekl: "Požehnán buď Hospodin, Bůh mého pána  Abrahama, že od mého pána neodňal své milosrdenství  a svou věrnost. Dovedl mě až do domu bratří mého
 pána."
 GN 24
 49 A teď mi povězte, chcete-li mému pánu prokázat  milosrdenství a věrnost.
 Ne-li, povězte mi, a já se obrátím napravo nebo nalevo."
 GN 32
 11 Nejsem hoden veškerého tvého milosrdenství a vší tvé  věrnosti, které jsi svému služebníku prokázal. Tento  Jordán jsem přebrodil s holí, a teď mám dva tábory.
 GN 47
 29 Když se přiblížil den Izraelovy smrti, zavolal svého  syna Josefa a řekl mu: "Jestliže jsem získal tvoji  přízeň, vlož prosím ruku na můj klín a prokaž mi  milosrdenství a věrnost: Nepohřbívej mě prosím v Egyptě!
 DT 32
 20 Řekl: "Skryji před nimi svou tvář, uvidím, jaký vezmou  konec. Je to proradné pokolení, synové bez věrnosti.
 JOZ 2
 14 Muži jí odpověděli: "Jsme odhodláni za vás zemřít.  Nesmíte však vyzradit toto naše ujednání. Až nám Hospodin  vydá zemi, prokážeme ti milosrdenství a osvědčíme  věrnost."
 1S 26
 23 Hospodin odplatí každému za jeho spravedlnost  a věrnost. Hospodin tě dnes vydal do mých rukou, ale já  jsem nechtěl na Hospodinova pomazaného vztáhnout ruku.
 2S 2
 6 Nechť nyní Hospodin prokáže milosrdenství a věrnost  vám. I já vám budu prokazovat dobro za to, co jste  učinili.
 5
 2S 15
 20 Včera jsi přišel a dnes bych měl chtít, abys jako  štvanec šel s námi? Já jdu, protože jít musím, ty však se  vrať se svými bratry zpátky. Milosrdenství a věrnost buď  s tebou."
 2S 22
 26 Ty věrnému osvědčuješ věrnost, muži dokonalému svou  dokonalost,
 2PA 32
 1 Po těchto událostech a skutcích věrnosti přitáhl  Sancheríb, král asyrský. přitáhl do Judska, oblehl  opevněná města a nařídil, aby mu prolomili hradby.
 Z 18
 26 Ty věrnému osvědčuješ věrnost,
 muži dokonalému svou dokonalost,
 Z 25
 10 Všechny stezky Hospodinovy jsou milosrdenství  a věrnost
 pro ty, kteří dodržují jeho smlouvu a svědectví.
 Z 30
 10 Jaký užitek vzejde z mé krve,
 sestoupím-li v jámu?
 Což ti prach vzdá chválu,
 bude hlásat tvoji věrnost?
 Z 36
 6 Tvoje milosrdenství, Hospodine, sahá až k nebi,
 tvoje věrnost se dotýká mraků.
 Z 37
 3 Doufej v Hospodina, konej dobro,
 v zemi přebývej a zachovávej věrnost.
 Z 40
 11 Spravedlnost tvou jsem ve svém srdci neskryl,
 hovořil jsem o tvé pravdě a tvé spáse.
 Nezatajil jsem tvé milosrdenství a věrnost
 velikému shromáždění.
 7
 Z 40
 12 Ty mě, Hospodine neodepřeš
 svoje slitování.
 Kéž mě stále opatruje
 tvoje milosrdenství a věrnost!
 Z 43
 3 Sešli své světlo a svoji věrnost;
 ty ať mě vedou,
 ty ať mě přivedou k tvé svaté hoře,
 k příbytku tvému,
 Z 54
 7 Kéž to zlo odrazí na ty, kdo proti mně sočí!
 Ve své věrnosti je umlč.
 Z 57
 4 Sešle pomoc z nebe, zachrání mě,
 potupí toho, kdo po mně šlape.
 Bůh sešle své milosrdenství a věrnost.
 Z 57
 11 vždyť tvé milosrdenství až k nebi sahá,
 až do mraků tvoje věrnost.
 Z 61
 8 ať před Bohem trůní věčně.
 Připrav milosrdenství a věrnost, ať ho opatrují!
 Z 71
 22 A já strunným nástrojem ti budu vzdávat chválu,
 Bože můj, za tvoji věrnost,
 s citarou ti budu zpívat, svatý Izraele.
 Z 73
 27 Hle, ti, kdo se tobě vzdálí, zhynou.
 Ty umlčíš každého, kdo poruší ti věrnost.
 Z 85
 11 Setkají se milosrdenství a věrnost,
 spravedlnost s pokojem si dají políbení.
 Z 88
 12 Což se o tvém milosrdenství vypráví v hrobě?
 O tvé věrnosti v říši zkázy?
 Z 89
 1 O Hospodinově milosrdenství chci zpívat věčně,
 svými ústy v známost uvádět tvou věrnost po všechna  pokolení.
 Z 89
 3 Pravím: Tvoje milosrdenství je zbudováno navěky,
 v nebesích jsi pevně založil svou věrnost,
 Z 89
 6 Nebesa ti, Hospodine, vzdávají za tvůj div chválu,
 shromáždění svatých velebí tvou věrnost.
 Z 89
 9 Hospodine, Bože zástupů, kdo je jako ty?
 Jsi nepřemožitelný, Hospodine,
 a tvá věrnost tě provází všudy.
 Z 89
 15 Spravedlnost a právo jsou pilíře tvého trůnu,
 před tebou jde milosrdenství a věrnost.
 Z 89
 25 Bude s ním mé milosrdenství a věrnost,
 jeho roh se pozvedne v mém jménu.
 Z 89
 34 ale svoje milosrdenství mu neodejmu,
 nezradím svou věrnost,
 Z 89
 50 Kde zůstalo někdejší tvé milosrdenství, ó Panovníku,
 jež jsi odpřísáhl Davidovi na svou věrnost?
 Z 91
 4 Přikryje tě svými perutěmi
 pod jeho křídly máš útočiště;
 pavézou a krytem je ti jeho věrnost.
 Z 92
 3 hlásat zrána tvoje milosrdenství
 a v noci tvou věrnost
 5
 Z 98
 3 na své milosrdenství se rozpomenul,
 na svou věrnost domu Izraele.
 Spatřily všechny dálavy země spásu našeho Boha.
 Z 100
 5 neboť Hospodin je dobrý,
 jeho milosrdenství je věčné,
 jeho věrnost do všech pokolení!
 Z 106
 39 Tak se poskvrnili svými činy,
 svým jednáním porušili věrnost.
 Z 108
 5 vždyť tvé milosrdenství nad nebe sahá,
 až do mraků tvoje věrnost.
 Z 115
 1 Ne, nás, Hospodine, ne nás,
 ale svoje jméno oslav
 pro své milosrdenství a pro svou věrnost!
 Z 117
 2 neboť se nad námi mohutně klene jeho milosrdenství.
 Hospodinova věrnost je věčná!
 Haleluja.
 Z 119
 30 Zvolil jsem si cestu věrnosti,
 stavím si před oči tvé soudy.
 Z 119
 90 Z pokolení do pokolení trvá tvá věrnost,
 upevnil jsi zemi a ta stojí.
 Z 132
 11 Hospodin přísahal Davidovi na svou věrnost -
 nevezme to nazpět:
 "Toho, jenž vzejde z tvých beder,
 dosadím po tobě na trůn.
 Z 138
 2 klaním se ti před tvým svatým chrámem,
 tvému jménu vzdávám chválu
 za tvé milosrdenství a za tvou věrnost;
 svou řeč jsi vyvýšil nad každé své jméno.
 Z 146
 6 jenž učinil nebesa i zemi
 s mořem a vším, co k nim patří,
 jenž navěky zachovává věrnost.
 PR 3
 3 Ať tě neopouští milosrdenství a věrnost! Přivaž si je  na hrdlo, napiš je na tabulku svého srdce.
 PR 11
 13 Utrhač, kudy chodí, roznáší důvěrnosti, kdežto kdo je  duchem věrný, ukryje to.
 PR 14
 22 Což nebloudí ti, kdo osnují zlé věci? Kdežto  milosrdenství a věrnost provází ty, kdo chystají dobro.
 PR 16
 6 Milosrdenstvím a věrností se usmiřuje provinění  a bázeň před Hospodinem odvrací od zlého.
 PR 20
 19 Utrhač, kudy chodí, vynáší důvěrnosti, nezaplétej se  tedy s mluvkou.
 PR 20
 28 Milosrdenství a věrnost chrání krále, milosrdenstvím  podepře svůj trůn.
 IZ 11
 5 Jeho bedra budou opásána spravedlností a jeho boky  přepásá věrnost.
 IZ 26
 2 Otevřete brány, ať vejde spravedlivý národ, který  zachovává věrnost.
 IZ 38
 18 Vždyť podsvětí nevzdává ti chválu, smrt tě nedovede  chválit, ti, kdo sestoupili do jámy, už nevyhlížejí tvou  věrnost.
 IZ 38
 19 Živý, jenom živý, vzdá ti chválu jako já dnes, otec  seznámí s tvou věrností své syny.
 JR 5
 3 Hospodine, tobě přece záleží na věrnosti. Biješ je,  ale bolestí se nesvíjejí, ničíš je, ale tvá napomínání  odmítají. Jejich tváře jsou tvrdší než skála, odmítají se  vrátit.
 JR 7
 28 Řekneš jim: Toto je pronárod, který neposlouchá  Hospodina, svého Boha, a nedá se napomenout. Ztratila se  věrnost, je odťata od jejich úst."
 PL 3
 23 Obnovuje se každého rána, tvá věrnost je neskonalá.
 OZ 2
 22 zasnoubím si tě věrností a poznáš Hospodina.
 OZ 4
 1 Slyšte slovo Hospodinovo, synové izraelští! Hospodin  vede při s obyvateli země, protože není věrnost ani  milosrdenství ani poznání Boha v zemi.
 NA 7
 20 prokážeš věrnost Jákobovi, milosrdenství Abrahamovi,  jak jsi za dnů pradávných přísahal našim otcům.
 ABK 2
 4 Pozor na opovážlivce; není v něm duše přímá.  Spravedlivý bude žít pro svou věrnost.
 TOB 8
 7 Hle, neberu si tuto svou sestru pro smilnění, nýbrž  veden věrností. Přikaž, abych došel smilování, já i ona,  a abychom se společně dožili stáří."
 ES2 3 13c Dotázal jsem se svých rádců, jak by se to dalo  dokonale provést; muž, vynikající u nás svou rozvážností,  osvědčený nekolísavou oddaností i pevnou věrností,  zastávající druhou hodnost v království, jménem Haman,
 MDR 3
 14 Blaze i kleštěnci, který se nedopustil nepravosti svou  rukou, ani nezamýšlel nic zlého proti Hospodinu, dostane  zvláštní odměnu za svou věrnost a nejžádoucnější úděl  v Hospodinově chrámu.
 SIR 1
 27 Bázeň před Hospodinem je moudrost a vědění, ve  věrnosti a mírnosti má Bůh zalíbení.
 SIR 15
 15 Chceš-li, můžeš plnit přikázání a zachovávat věrnost  podle libosti.
 SIR 40
 12 Každý úplatek a každé bezpráví pominou, ale věrnost  bude trvat navěky.
 SIR 45
 4 Pro jeho věrnost a pokoru ho posvětil, vyvolil si ho  za všech lidí.
 SIR 46
 15 Pro svou věrnost byl uznán za proroka, v jeho řečech  se prokázalo, že se drží věrně vidění.
 1MK 10
 27 Zachovejte nám věrnost i nadále; odplatíme vám dobrým  za to, že se k nám tak chováte.
 1MK 14
 35 Lid viděl Šimeónovu věrnost i to, jak hleděl oslavit  svůj národ, a ustanovil ho svým vůdcem a veleknězem  v uznání toho, co všechno vykonal, za jeho spravedlnost  a věrnost, kterou zachoval svému národu, a za úsilí všemi  způsoby vyvýšit svůj lid.
 MT 23
 23 Běda vám, zákoníci a farizeové, pokrytci! Odevzdáváte  desátky z máty, kopru a kmínu, a nedbáte na to, co je  v Zákoně důležitější: právo, milosrdenství a věrnost.  Toto bylo třeba činit a to ostatní nezanedbávat.
 R 15
 8 Chci říci: Kristus se stal služebníkem židů, aby  ukázal Boží věrnost a potvrdil sliby, dané otcům,
 GA 1
 14 Vynikal jsem ve věrnosti k židovství nad mnoho  vrstevníků v našem lidu a nadmíru jsem horlil pro tradice  našich otců.
 GA 5
 22 Ovoce Božího Ducha však je láska, radost, pokoj,  trpělivost,laskavost, dobrota, věrnost,
 1TM 5
 12 tak propadají odsouzení, protože porušily slíbenou  věrnost.
 ZJ 14
 12 Zde se ukáže vytrvalost svatých, kteří zachovávají  Boží přikázání a věrnost Ježíši."
Š k o l a
 Každá škola je podle našeho názoru nuceným  prostředím, které vtiskuje našim hochům a dívkám buď ráz  důkladnosti nebo je učí povrchnosti. Ovlivňuje natolik  jejich chování, že se z nich mohou stát osobnosti  ukázněné, uctivé a statečné, anebo z nich vychová  jednotlivce sobecké, kteří nemají v sobě cit k těm  nejprimitivnějším projevům úcty anebo slušnosti  (pozdravit, poprosit, poděkovat a chovat se tiše).
 Škola v minulých desetiletích, dovedla ve velké  míře zvyšovat někdy až k nepochopitelné úrovni vědění,  avšak společenská výchova ve velké míře zaostávala.  Mnohdy byla prostorem, který už nepodporoval všestranný  mravní růst. Zvláště tam, kde chlapci nebyli v kontaktu  s přímými mužnými typy a byli vychováváni jen (jakýmisi  lehce žijícími) učitelkami, byli mnohdy plni přetvářky  a povrchnosti. Můžeme uvádět mnoho sociálních hledisek,  kterými byla naše škola vedena.
 Ve škole stráví naše děti velkou část roku. Většina  z pozorovaných dětí brala školu jako vnucené zlo, kterému  se sice podrobují, ale vždy s menší radostí. Škola  přítomného ražení velmi málo přispěla k pravému poznání  života a jeho problému, ještě méně k jejich řešení.  V mnoha případech učila málo opravdové odpovědnosti za  jednání a poskytovala do jisté míry jen jakousi labilní  jistotu poznání. Z 800 dotázaných hochů, (z 8. - 9.  třídy) pro více než 600 je škola jenom nutné zlo, které  se musí přetrpět, jen 20 chodilo s opravdovou radostí  a 90 lhostejně; "jinak to nejde".
 V žácích z mnoha z našich zkoumaných objektů  zůstávala určitá negativní náplň buď působením  jednotlivých učitelů nebo pro jejich nevhodné metody.  Učitelé nepochopili, že tyto děti mají být bez bolestného  procesu zařazeny do života společenství dospělých. Byla  to bezohlednost; školy dodávaly pracovníky, nutily i pro  obory, které pro dřívější režim byly sice nutné, ale  nedbalo se vůbec na mravní růst ani na osobní zájmy žáků.  Dalším negativním projevem jsou nesprávné, nevhodné  a neradostné vztahy mezi učitelem a žákem.  Nesystematičnost, nedůslednost a lhostejný přístup  učitele znamenal v mnoha případech nezakrývanou nudu  žáků. Přicházeli zcela nepřipraveni do života. Tam, kde  však jednotliví učitelé anebo celý sbor usiloval  o opravdovou radostnou naději v život, byla škola  konstruktivně výborným prostředím.
 Děti považují za velkou křivdu nespravedlivé  hodnocení ať v jednotlivých předmětech nebo pro celkový  život. Tím se změnil i pohled na růst naší inteligence,  protože byla tolikráte zařazena do kategorie, která jí  byla od začátku odporná. Málokterá škola dokázala  v minulém období překrýt pocit méněcennosti. Mnoho  z dotazovaných rodičů bylo znechuceno jednáním učitelů.  Učitelé jim vyhrožovali, že dítě bude za jakýkoliv projev  neloajality zařazeno do nejnižší pracovní kategorie. Děti  zesměšňovali, šikanovali a znemožňovali tak i u dobře  vedených dětí mravní růst. Dobrá polovina učitelů útočně  kritizovala "zastaralý" názor a způsob života rodiny, ze  které děti pocházely a podtrhovali tak autoritu rodičů.  Učili děti posuzovat a zařazovat i ostatní dospělé do  skoro až nepřátelské skupiny - tzv. "dospěláků". Vymizela  tak u nich téměř úcta k autoritě a v dospělém věku  shovívavost. 
 Útoky na náboženské přesvědčení a nesprávný, volný  přístup k nauce o dospívání, dokázal devastovat naše  dospívající tak, že ztráceli zájem o duchovní hodnoty.  Náboženství, se jim stalo brzdou anebo zábranou v už  začatém volném sexuálním životě.
 Škola vytváří u mnohých jedinců velmi často  l nezdravé napětí, zvláště tam, kde se jen jednotlivci  hlásí k náboženství anebo ke směru, který není optimální  pro přítomné hodnocení. Rovněž učitelé, v jejichž třídách  více žáků žádalo náboženskou výchovu, byli považováni  svými kolegy za méněcenné, špatné pedagogy. Nepříznivě se  odráží v životě dětí malý zájem rodičů o to, co  prožívají. Při sledování spolupráce rodičů jen 17 % (ze  750, které jsem zkoumal), projevilo upřímný zájem o to,  čím jsem dostával jejich dítě do ušlechtilého pohybu. 
 Škola v mnohém nerespektuje přímou touhu dětí  umístit se podle nadání, nebere vážně jejich zájmy  a plány. 80 % ze zkoumaných dětí toužily po dokončení  povinné docházky, řídit si svůj volný čas svým vlastním  způsobem. Z 900 dotazovaných 720 jich odpovídalo  negativně. Hodnotili školu nepříznivě. Zvláště  dospívající chlapci velmi nemile hodnotí povinnost trávit  tolik hodin ve škole. Napadá-li ještě někdo lehkým  způsobem jejich životní odvahu, ztrácejí i oni energii  tak potřebnou právě v těchto letech. Je velkým štěstím,  jestliže mají rodiče, kteří jim dovedou vyložit problémy.
 Děti tak mohou považovat školní docházku za něco, co jim  pomáhá anebo bude pomáhat vrůst úspěšně do společenství  dospělých.
 U dotazovaných 400 dětí v letech povinné školní  docházky, téměř 350 projevovalo úzkost z úkolů,  z prověrek a ze zkoušek. Nemohu říci, že by víc než 30%  studovalo uvědoměle, s chutí. Většina pozorované nebo  naučené nervozity a neklidu spočívala v neupřímnosti  dospělých. Přetvářce se učilo ve školních lavicích. Tam,  kde škola znevažovala pojmy, které ještě ve velkém počtu  rodin jsou ve vážnosti, byl nabourán skutečně drastickým  způsobem i pocit upřímného kamarádství. Děti nepoznaly  radost z upřímného přátelství, pokud nebyla možnost  vychovávat kladným vztahem k přírodě.
 Většina našich dětí byla ve škole připravována pro  nutnou výrobu. Proto tolik nerozhodnosti i ve volbě  životního povolání. Kvality našich dětí byly velmi často  měřeny jen sociální potřebou a nikoliv osobním zájmem.  Tam, kde se učitelé ještě málo věnovali dětem  a považovali je za zmenšeninu velkých, nastupovala  nekrocená nevraživost. Považuji tak za nemožné, aby  v těchto poměrech vyrostly osobnosti, (jak nám to ostatně  přítomné dění v našem národě dokazuje).
 Není vůdčích osobností. Je to nářek nad zklamáním,  které v mnohém zavinilo naše školství. Naše škola má dát  dítěti sebedůvěru, má v něm posilovat naději v řádné  umístění v životě, nemá jim dávat příležitost ke  kritikaření a v žádném případě nesmí podporovat  nabourávání stávající společenské struktury. Škola ve  svém celku i v této době, až na výjimky, brání křesťanské  výchově, zamlžuje křesťanský pohled na život, a proto  bere záruku skutečného radostného vrůstání do  společnosti. Z 280 hochů, kteří navštěvovali náboženskou  výuku ještě v 7. a 8. třídě, 210 hodnotilo kladně tuto  přípravu. Zbývajících 70 se nedalo ovlivnit náboženskou  praxí. Byli to ale chlapci povrchní, většinou bez opory  doma. Ale celých 270 si přálo výuku mimo školní prostor.  Škola, jak jsme ji byli zvyklí vidět uplynulých 50 let,  nedávala dětem sebedůvěru. Škola má jednu velkou  povinnost - dávat skutečnou, ne odtažitou představu  o životě a konfrontovat pokud možno nejvíc názorů. Dítě  musí být připraveno vybrat si svobodně to, co považuje  a hodnotí jako dobré, zlé, nebezpečné anebo nadějné. Aby  dovedl každý z našich adeptů pracovat s radostí na svém  osobním zdokonalení, musí s radostí brát ve svém školním  prostředí všechny požadavky s nelíčeným úsměvem. Podle  všech našich pozorování jen výjimečné školy upevňovaly  mravní požadavky a vedly děti k opravdové statečnosti.
 Každý z našich adeptů má najít ve škole svoji tvář.  Má umět jednat stručně, přímo, s vědomím, že je nutné  i v krátkém životě vykonat co nejvíc pro jiné. Škola má  vychovat mladého člověka ke skutečnému dynamismu, aby  dovedl zdolávat všechny překážky, nejen překážky  dospívání, tj. bázlivost, nejistotu, těžkopádnost  a nerozhodnost. Má být institucí výchovného procesu,  který pokračuje, doplňuje a dále rozvíjí a navazuje na  počáteční výchovné působení v rodině. Ze 400  patnáctiletých hochů většina byla ráda, že "mají školu za  sebou". A jen nepatrné procento z nich vyjadřovalo  vděčnost za všechno, co ve škole získali. Snad není třeba  uvádět víc poznatků z přímého styku se školáky, aby nám  vysvitl nenahraditelný možný vliv školy na utváření  charakteru. Bez přímé spolupráce s rodinou škola našeho  typu nedokázala vytvořit žádoucí podklad pro růst  osobnosti. Důležitou pedagogickou zásadou musí být  jednota výchovného působení na mládež (Kriminalita  mládeže, Praha, 1968). Škola nesmí ani v nejmenším  zesměšňovat rodinnou výchovu, pokud je vedena správně.  Nesmí zlehčovat zásady věřících žáků, nesmí ani tím  nejjemnějším způsobem likvidovat snahy dobře vedeného  dítěte svým komunálním názorem na výchovu.
 U l i c e
 V ostrém kontrastu k ušlechtilé, organizované  výchově v přírodním prostředí zasahuje někdy neblaze do  výchovného procesu uvolněnost, hrubost, kterou můžeme  nazvat směle "ulicí". Nedá se tvrdit, že všechno,  "zvenku", je negativní. "Ulicí" nazývám všechno, co není  omezeno pevnými normami, co je závislé na nápadech někdy  úchylných jednotlivců, co diktuje nadšení part nebo  jednotlivých lidí, kteří toto prostředí utvářejí. Někdy  je celý vliv veden u slabších strachem před drzejšími,  takže se odráží většinou neblaze na celkovém chování  hochů nebo dívek, kteří sem přicházejí z rodiny a mají  aspoň jakési ponětí, co je to řád.
 Většina těchto negativních projevů ulice je revoltou  proti dospělým, vůči stávajícímu řádu. Nezáleží pak už  v mentalitě těchto part anebo jednotlivců, zda tento řád  byl tvořen rodiči či rodinou, zda jej vyžadovali učitelé,  mistři nebo bezpečnostní orgány. Těžko se pracuje proti  vlivům ulice, která je ovládána alkoholiky, rváči,  zloději anebo dívkami, které už od svých 14 let v našich  městech vystupují jako cynické svůdkyně. Pak je to jen  výsměch celé životní praxi, která plynula v řádu. Takto  utvářená ulice snižuje každou autoritu; tím více,  přecházejí-li adepti z méně spořádaných poměrů. Jsou to  většinou lidé bez pevného pouta k domovu, vyvstává v nich  pocit inferiority a z něho snaha za každou cenu se  společensky uplatnit, prosadit se i užitím hrubostí. Tito  " desperados" se sdružují do part, protože vidí v tom  lepší možnost uplatnění. Pro většinu znamená ulice tolik,  jako smečka, která je organizovaná podle ne zcela  definovatelných pravidel.
 Na ulici se dají prožít dobrodružství, dá se tam  zapomenout na nudu všedního života, a pokud jde o dospělé  členy part, znamená to i zvýšené společenské nebezpečí,  různé podle způsobu projevu. Těmto lidem se zdá, že se  dostanou snadněji a s menší námahou k prostředkům, které  potřebují. Tam se mohou chovat nenuceně, jak to není  možné nikde mezi dospělými. Ulice však neznamená mravní  nebezpečí tehdy, jsou-li jejich party vedeny kamarádsky,  nedopouštějí se přestupků proti mravním zásadám a pokud  hledají nějaké pracovní zásahy pomoci druhým. V těchto  partách se dá působit k mravnímu ozdravění společnosti.  Pokud však jsou party vedeny mravně narušenými jedinci,  je nebezpečí, že se vrhnou do protispolečenského řádění,  protože ulice působí živelně, bez odpovědného vedení.
 Někdy se však nuda osobní změní za stejnou nudu  v partě. Toto prostředí je velmi zhoubné  i v intelektuálním vývoji členů party. Je to jen nemravně  pěstěný primitivní egoismus. Mnohdy žádný vyšší cíl bez  poznání poslání i určení místa ve společnosti. Chtějí se  uplatnit třeba i mravními excesy. Je ale velký rozdíl  mezi těmi, kdo byli zvyklí žít z ulice, navštěvovat  hostince, "bloumat" po ulicích a chuligánsky narušovat  jakýkoliv řád, a mezi těmi, kteří se dostali do tohoto  víru z rodin, které dosud byly spořádané. Jsou to  chlapci, kteří dříve navštěvovali sportovní podniky,  aktivně sportovali, chodili na ušlechtilá představení  nebo spolupracovali na úpravě domova i obce. Tito jsou  nejvíc postiženi, jestliže nemají ochranu u rozumných  dospělých vedoucích.
 Prostředí ulice soustřeďuje většinou jedince, kteří  jsou zbaveni citových pout. Proto jsou hnáni do part,  které zůstávají většinou hluboko pod normálem. Viz  všechny projevy v Severních Čechách anebo na Ostravsku.  V těchto doslova ujetých partách nenajde si místo nikdo,  kdo byl vychován k úctě k přírodě, kdo žil spoután  společenským jemným řádem. Nedá se ani strhnout těmi, kdo  spontánně vyrůstali na ulici. Skupina, která byla  ovlivňována pocitem odpovědnosti, dokázala kladně  podporovat úsilí celospolečenské. Skupiny, které  znamenají morální rozklad. pohltily jakkoliv zachovalého  mladého člověka, dovedou z něho vytvořit i kriminogenní  typ.
 Jen spořádaná rodina dává záruku, že jejich děti  nebudou tímto zlým vlivem paralyzovány a budou proti němu  imunní. Přicházejí totiž do zkaženého prostředí plny  optimismu. Žijí v navyklém řádu, a v úctě k Božímu řádu.  Musí to však být vůdčí typy, které jsou schopny strhnout  na sebe i ty jedince, kteří už prožívají svou volnost  v revoltě proti stávajícímu řádu. Důležité poslání má  zase zachovalá rodina anebo společenství, vedené rozumným  vychovatelem, který jim imponuje. Při styku s mnoha  partami chuligánů a doslovně zoufalými typy, které  procházely všemi možnými výchovnými stavy až k degradaci  při soudních přelíčeních pro těžké přestupky, bylo  zřejmé, že nepoznali rodinu. Neznají ani rodiče  a nepotkali ještě nezištného člověka. Byli schopni i při  své deprivaci anebo zklamáních života nebo při mravním  krachu ještě pochopit dobrotu člověka, který se k nim  blížil.
 Tedy ani nad těmi není možné lámat hůl anebo je  nechávat svému osudu. V žádném případě však není rozumné  spojovat tyto typy s těmi, kteří mají úctu k řádu. Jejich  chování se však mění působením silné osobnosti, mohou-li  se izolovat od svých dřívějších kamarádů. Party však své  oběti laciným způsobem nepouštějí a nutí je v hrubostech  (krádeže, přepady, znásilnění aj.) pokračovat. Nechtějí  zanechat vyžití na úkor jiných. V posledních letech  procento těchto delikventů stouplo do té míry, že hrozí  téměř pohltit ty, kdo chtějí žít podle našich norem,  čistě.
 Ulice je nebezpečná v tom, že morálka i vnější  projevy jsou řízeny nevypočitatelnými normami. Ve většině  případů je nutno naše zachovalé děti před těmito vlivy  chránit a mnohdy je to jen útěk, který je zachrání před  ztroskotáním. Platí to stejně i v záležitostech jako je  kouření ze zvědavosti, popíjení "z úcty" k partě, nebo  z bezuzdného řádění, ve kterém vidí zpočátku jenom  klukovinu.
 Dokáže-li rodina dítě postavit do světa bez  naučených zlozvyků, (alkohol, kouření, nekázeň v sexuální  oblasti, nekázeň v užívání televize) a není-li pod vlivem  zkažených jedinců, dítě se prosadí a osvědčí. Naše naděje  na kladné vyústění přítomné výchovy spočívá ve velké  důvěře v uspořádanou rodinu. 
 Mohu uvést řadu skutečných příkladů z prostředí  chuligánů. Chlapci se dovedli zastat vychovatele - kněze,  který ukázal, že má pro ně srdce a i oni mohou vybřednout  z neštěstí.
 Velká většina těchto chlapců však většinou nic neví  o hodnotách života. Nedovedou rozlišovat mezi dobrem  a zlem, znají jen, co prospívá nebo škodí jim samým.  Všechny kategorie vyložených chuligánů aspoň s úctou  poslouchaly argumenty proti hrubostem. Jen jedna  kategorie odmítala jakoukoli komunikaci. Byli ti kluci  z ulice, kteří se srotili k vykrádání hřbitovů. Z každé  jiné kategorie byli chlapci ochotni uznat chybu a hledali  nápravu. Vykradačům hrobek však scházel tento kritický  pohled. Měřili všechno jen prospěšností, kterou jim  získaný lup přinese. Ani jediný z celých těchto part  nezatoužil po klidu duše.
 R a d o s t (citáty z Bible)
 GN 31
 27 Proč jsi ode mne uprchl tajně jako zloděj a nic jsi mi  neoznámil? Byl bych tě radostně vyprovodil s písničkami  s bubínkem a citarou.
 EX 18
 9 Jitro měl radost ze všeho dobrého, co Hospodin Izraeli  prokázal, a že jej vysvobodil z Egypta.
 NU 10
 10 Na trubky budete troubit v den své radosti,  o slavnostech, při novoluní, při svých zápalných obětech  nebo svých hodech oběti pokojné, aby vás připomínaly  vašemu Bohu. Já jsem Hospodin, váš Bůh."
 DT 16
 15 Sedm dní budeš slavit slavnost Hospodina, svého Boha,  na místě, které Hospodin vyvolí. Vždyť Hospodin, tvůj  Bůh, ti požehná na veškeré tvé úrodě a při všem, co budeš  dělat. Oddej se proto radosti.
 DT 28
 47 Zato, že jsi měl hojnost všeho, ale nesloužil  Hospodinu, svému Bohu, s radostí a vděčným srdcem,
 SD 9
 13 Vinná réva jim však odpověděla: >Mám se vzdát svého  moštu, který je k radosti bohům i lidem, a kymácet se nad  stromy?<
 SD 19
 3 Její muž se za ní vypravil, aby jí domluvil a pohnul  ji k návratu. Měl s sebou svého mládence a pár oslů. Ona  ho uvedla do otcovského domu. Jakmile ho dívčin otec  spatřil, šel mu radostně vstříc.
 1S 18
 6 Tenkrát, když přicházeli, když se David vracel od  vítězství nad Pelištejcem, vyšly ze všech izraelských  měst zpívající a tančící ženy vstříc králi Saulovi  s radostí, s bubínky a loutnami.
 7
 1S 31
 9 Uťali mu hlavu, vzali zbroj a poslali kolovat po  pelištejské zemi jako radostné poselství pro dům svých  modlářských stvůr i pro lid.
 2S 4
 10 toho, který mi oznámil: >Hle, Saul je mrtev<,  a pokládal se za zvěstovatele radosti, toho jsem  v Siklagu jal a popravil. To jsem mu dal za tu zvěst.
 2S 6
 12 Potom králi oznámili, že Hospodin pro Boží schránu  žehná Obéd-edómovu domu i všemu, co mu patří. David šel  s radostí přenést Boží schránu z domu Obéd-edómova do  Města Davidova.
 1KR 1
 45 Kněz Sádok a prorok Nátan ho u Gichónu pomazali za  krále, a když šli odtamtud radostně vzhůru, města  halasilo. To byl ten zvuk, který jste zaslechli.
 1KR 8
 66 Osmého dne propustil lid a oni dobrořečili králi a šli  do svých stanů radostně a s dobrou myslí pro všechno, co  dobrého učinil Hospodin svému služebníku Davidovi  a Izraeli, svému lidu.
 2KR 7
 9 Potom si vespolek řekli: "Neměli bychom takto jednat.  Tento den je dnem radostné zprávy a my jsme zticha.  Budeme-li vyčkávat až do ranního úsvitu, stihne nás  trest. Pojďme to tedy ohlásit v královském domě."
 1PA 10
 9 Obrali ho a odnesli jeho hlavu a jeho zbroj a poslali  kolovat po pelištejské zemi jako radostné poselství pro  své modlářské stvůry i pro lid.
 1PA 12
 41 A jejich sousedé až od Isachara, Zabulóna a Neftalího  přiváželi na oslech, velbloudech, na mezcích  i dobytčatech chléb, mouku, pletence sušených fíků,  sušené hrozny, víno a olej a přiváděli množství skotu  a bravu, neboť v Izraeli zavládla radost.
 1PA 15
 16 David také lévijským předákům nařídil, aby ustanovili  své bratry zpěváky, kteří by radostně hlaholili na  hudební nástroje, harfy, citary a zvučné cymbály.
 1PA 15
 25 David, izraelští starší a velitelé nad tisíci radostně  vystupovali se schránou Hospodinovy smlouvy  z Obéd-edómova domu.
 1PA 29
 17 Poznal jsem, můj Bože, že ty zkoumáš srdce a že máš  zalíbení v přímosti. Přinesl jsem všechny tyto dobrovolné  dary z přímého srdce. A nyní vidím, jak radostně ti  přináší dobrovolné dary tvůj lid, který je zde.
 1PA 29
 22 Onoho dne jedli a pili před Hospodinem s velikou  radostí. Potom vyhlásili podruhé Šalomouna, syna  Davidova, králem a pomazali jej Hospodinu za vévodu  a Sádoka za kněze.
 2PA 7
 10 Dvacátého třetího dne sedmého měsíce lid propustil;  šli do svých stanů radostně a s dobrou myslí pro to, co  dobrého učinil Hospodin Davidovi a Šalomounovi i Izraeli,  svému lidu.
 2PA 20
 27 Potom se všichni judští i jeruzalémští s Jóšafatem  v čele vraceli s radostí do Jeruzaléma, protože je  Hospodin naplnil radostí z vítězství nad nepřáteli.
 2PA 23
 18 Nad Hospodinovým domem ustanovil Jójada dohled  lévijských kněží, jak je David rozdělil pro službu domu  Hospodinova. Přinášeli Hospodinu zápalné oběti s radostí  a zpěvem, jak je psáno v zákoně Mojžíšově, podle pokynů  Davidových.
 2PA 24
 10 Všichni velitelé i všechen lid s radostí přinášeli  poplatky a házeli je do truhly, až byla plná;
 5
 2PA 29
 30 Král Chizkijáš s velmoži nařídil lévijcům, aby  chválili Hospodina slovy Davida a Asafa, vidoucího.  Chválili ho plni radosti, padli na kolena a klaněli se.
 2PA 30
 21 I slavili Izraelci, kteří se sešli do Jeruzaléma,  slavnost nekvašených chlebů s velikou radostí po sedm dní  a lévijci i kněží chválili Hospodina den co den, chválili  na nástrojích Hospodinovu moc.
 2PA 30
 23 I usneslo se celé shromáždění, že budou pokračovat ve  slavnosti ještě dalších sedm dní. A radostně pokračovali  po sedm dní.
 2PA 30
 26 V Jeruzalémě byla veliká radost, jaká v Jeruzalémě  nebyla ode dnů izraelského krále Šalomouna, syna  Davidova.
 EZD 3
 12 Mnozí z kněží a levitů i představitelů rodu, starci,  kteří viděli dřívější dům, dali se do hlasitého pláče,  když byly kladeny základy tohoto domu před jejich očima.  Mnozí však radostně hlaholili, až se to rozléhalo.
 EZD 6
 16 I slavili Izraelci, kněží, levité i ostatní synové  přesídlenců s radostí posvěcení domu Božího.
 EZD 6
 22 Po sedm dní slavili s radostí slavnost nekvašených  chlebů, protože Hospodin jim způsobil radost, když jim  naklonil srdce asyrského krále, aby je podpořil při díle  Božího domu, domu Boha Izraele.
 NEH 8
 12 I rozešel se všechen lid, aby jedli a pili a posílali  dárky; uspořádali velmi radostnou slavnost, protože  porozuměli slovům, která jim byla zvěstována.
 NEH 8
 17 Celé shromáždění těch, kdo se vrátili ze zajetí, si  udělalo stánky a sídlili v nich, což Izraelci nedělali od  dob Jozua, syna Núnova, až do onoho dne. Byla z toho  převeliká radost.
 NEH 12
 27 K posvěcení jeruzalémských hradeb vyhledali a přivedli  do Jeruzaléma levity ze všech jejich míst, aby uspořádali  radostnou slavnost posvěcení spojenou s díkůvzdáním  a zpěvem za doprovodu cymbálů, harf a citar.
 NEH 12
 43 V onen den také obětovali veliké oběti a radovali se,  neboť jim Bůh připravil převelikou radost. I ženy a děti  se radovaly, takže se radostné veselí Jeruzaléma  rozléhalo dodaleka.
 EST 5
 9 Onoho dne vyšel Haman rozradostněný a rozjařený. Avšak  když spatřil v královské bráně Mordokaje, že nepovstal  ani se před ním netřásl strachem, byla naplněn Haman  proti Mordokajovi rozhořčení.
 EST 5
 14 Tu mu řekla jeho žena Zereš i všichni jeho oblíbenci:  "Ať udělají kůl vysoký padesát loket, a ráno řekni králi,  aby naň Mordokaje pověsili. Jdi na hostinu s králem  radostně." Hamanovi se ta řeč líbila a dal udělat kůl.
 EST 8
 16 Židům vzešlo světlo a radost, veselí a pocta.
 EST 8
 17 Také všude ve všech krajinách a všude ve všech  městech, kamkoli se dostal králův výrok, totiž jeho  zákon, nastaly židům dny radosti a veselí, hostin  a pohody. A mnozí z národů země se připojovali k židům,  neboť na ně padl strach ze židů.
 EST 9
 17 Bylo to třináctého dne měsíce adaru a čtrnáctého dne  byl klid. Ten den učinili dnem radostného hodování.
 EST 9
 18 V Šúšanu se židé shromáždili třináctého a čtrnáctého  dne téhož měsíce a patnáctého dne nastal klid. Ten den  učinili dnes radostného hodování.
 EST 9
 19 Proto rozptýlení židé, sídlící ve venkovských městech,  slaví čtrnáctého dne měsíce adaru radostné hodování a den  pohody a jeden druhému posílá dárky.
 EST 9
 22 památku na dny, v nichž si židé odpočinuli od svých  nepřátel, a na měsíc, který jim přinesl zvrat, místo  starosti radost, místo smutku den pohody; aby je slavili  jako dny radostného hodování a aby posílal jeden druhému  dárky a chudým dary.
 JB 3
 22 těm, kdo radostí by jásali a veselili se, že našli  hrob?
 JB 8
 19 Hle, takové jsou radosti jeho cesty; z jeho prachu  vyraší hned jiný.
 JB 20
 5 že plesání svévolníků trvá krátce a radost rouhačů jen  okamžik?
 Z 4
 8 Mému srdci dáváš větší radost,
 než mívají oni z hojných žní a vinobraní.
 Z 16
 11 Stezku života mi dáváš poznat;
 vrcholem radosti je být s tebou,
 ve tvé pravici je neskonalé blaho.
 Z 19
 9 Hospodinova ustanovení jsou přímá,
 jsou pro radost v srdci.
 Hospodinovo přikázání je ryzí,
 dává očím světlo.
 Z 21
 7 Učinils ho navždy požehnáním,
 oblažuješ ho radostí z tvé přítomnosti.
 5
 Z 30
 12 Můj nářek jsi změnil v taneční rej,
 vysvlékls mě z žíněného roucha,
 opásal jsi mě radostí,
 Z 35
 15 Avšak při mém pádu s radostí se shlukli;
 shlukli se proti mě, aniž jsem co tušil,
 sami zbiti drásali mě, nedali si pokoj.
 Z 38
 17 Pravím: Ať nemají ze mě radost,
 budou se nade mne vypínat, uklouzne-li mi noha.
 Z 43
 4 a já tam přistoupím k božímu oltáři,
 k Bohu, zdroji své jásavé radosti,
 a hrou na citaru ti budu vzdávat chválu,
 Bože,můj Bože!
  Z 45
 9 Celé tvé roucho myrhou, aloe, kasií vonní,
 z paláců zdobených slonovou kostí
 hra strun zní pro radost tobě.
 Z 45
 16 Průvod se ubírá v radostném jásotu,
 vstupuje v královský palác.
 Z 51
 10 Dej, ať slyším veselí a radost,
 ať jásají kosti, jež jsi zdeptal.
 Z 68
 4 Spravedliví se však zaradují
 a jásotem budou oslavovat Boha,
 budou se radostně veselit.
 Z 68
 12 Panovník pronáší výrok.
 Nesmírný je zástup žen, jenž radostnou zvěst nesou:
 Z 69
 33 Pokorní to spatří a budou mít radost;
 kdo se dotazuje na Boží vůli, okřeje v srdci.
 Z 86
 4 Vlej do duše svého služebníka radost,
 k tobě, Panovníku, pozvedám svou duši,
 Z 89
 43 Pozvedls pravici jeho protivníků,
 učinils všem jeho nepřátelům radost.
 Z 90
 15 Tolik radosti nám dopřej,
 kolik bylo dnů, v nichž jsi nás pokořoval,
 a let, v nichž se nám zle vedlo.
 Z 92
 5 Hospodine, svými skutky působíš mi radost,
 plesám nad činy tvých rukou:
 Z 97
 11 Pro spravedlivého je zaseto světlo,
 radost pro ty, kteří mají přímé srdce.
 Z 104
 15 Dáváš víno pro radost lidskému srdci,
 až se tvář leskne víc než olej;
 chléb dodá lidskému srdci síly.
 Z 104
 34 Kéž mu je příjemné moje přemítání!
 Hospodin je moje radost.
 Z 106
 5 abych směl spatřit dobro tvých vyvolených,
 abych se radoval radostí národa tvého,
 abych společně s tvým dědictvím o tobě s chloubou mluvil.
 Z 137
 6 Ať mi jazyk přilne k patru,
 nebudu-li si tě připomínat,
 nebudu-li Jeruzalém považovat
 za svou svrchovanou radost.
 7
 PR 8
 30 byla jsem mu věrně po boku, byla jsem jeho potěšením  den ze dne a radostně si před ním hrála v každý čas.
 PR 10
 1 Přísloví Šalomounova. Syn moudrý dělá radost otci,  kdežto syn hloupý působí žal matce.
 PR 10
 28 Očekávání spravedlivých je radostné, kdežto naděje  svévolníků přijde vniveč.
 PR 12
 20 Lest mají v srdci ti, kdo osnují zlo, kdežto radost  ti, kdo radí ku pokoji.
 PR 12
 25 Obavy lidské srdce tíží, ale dobré slovo vrací radost.
 PR 13
 9 Světlo spravedlivých radostně září, kdežto svévolníkům  svítilna hasne.
 PR 14
 10 Jen srdce zná hořkost vlastní duše, ani do jeho  radosti se nikdo cizí nemůže vmísit.
 PR 14
 13 Také při smíchu bolívá srdce a na konci radosti bývá  žal.
 PR 15
 20 Syn moudrý dělá radost otci, kdežto člověk hloupý  pohrdá svou matkou.
 PR 15
 23 Člověk má radost, když může dát odpověď, jak je dobré  slovo v pravý čas!
 PR 15
 30 Zářivý pohled vlévá do srdce radost, dobrá zpráva  vzpružuje kosti.
 7
 PR 17
 5 Kdo se posmívá chudému, tupí toho, kdo jej učinil, kdo  má radost z běd, ten bez trestu nezůstane.
 PR 17
 21 Kdo zplodil hlupáka, sobě k žalu ho zplodil, otec  blouda nemůže mít radost.
 PR 21
 15 Prosazovat právo je radostí spravedlivému, ale zkázou  pachatelům ničemnosti.
 PR 27
 9 Olej a kadidlo jsou pro radost srdci, přítel je sladší  než chtění vlastní duše.
 PR 27
 11 Buď moudrý, můj synu, dělej radost mému srdci, abych  mohl odpovědět tomu, kdo mě tupí.
 PR 29
 3 Kdo miluje moudrost, působí radost svému otci, ale kdo  se přátelí s nevěstkami, mrhá majetek.
 KAZ 2
 2 O smíchu jsem řekl: Je to ztřeštěnost, o radosti pak:  Co to provádíš?
 KAZ 2
 10 V ničem, co si žádali mé oči, jsem jim nebránil, svému  srdci jsem neodepřel žádnou radost a mé srdce se  zaradovalo ze všeho, za čím jsem se pachtil, a to byl můj  podíl ze všeho mého pachtění.
 KAZ 2
 26 Bůh dal člověku, který je mu milý, dává moudrost  a poznání i radost. Hříšník však nechá lopotit se, shánět  a hromadit věci, které nakonec musí předat tomu, kdo se  zalíbí Bohu. Také to je pomíjivost a honba za větrem:
 KAZ 5
 19 Ten totiž příliš nemyslí na dny svého života, protože  Bůh oblažuje jeho srdce radostí.
 5
 KAZ 8
 15 I vychvaloval jsem radost, protože pro člověka není  pod sluncem nic lepšího než jíst a pít a radovat se. To  ho provází při jeho pachtění ve dnech života, které mu  Bůh pod sluncem dopřál.
 KAZ 9
 7 Jdi, jez svůj chléb s radostí a popíjej své víno  s dobrou myslí, neboť Bůh již dávno našel zalíbení ve  tvém díle.
 KAZ 10
 19 K obveselení se strojí pokrm a radost životu dává  víno; peníze vyřeší všechno.
 PIS 3
 11 Vyjděte jen a pohleďte, sijónské dcery, na krále  Šalomouna, na korunu, jíž ho korunovala jeho matka v den  jeho svatby, v den, kdy jeho srdce naplnila radost.
 IZ 9
 2 Rozmnožil jsi národ, rozhojnil jsi jeho radost; budou  se před tebou radovat, jako se radují ve žních, tak jako  jásají ti, kdo se dělí o kořist.
 IZ 9
 16 Proto neměl Panovník radost z jeho jinochů a nad jeho  sirotky a vdovami se neslitoval, protože všichni jsou to  rouhači a zlovolníci, bludně mluví každá ústa. Tím vším  se jeho hněv neodvrátil a jeho ruka zůstává napřažena.
 IZ 16
 10 Přestaly v sadu radost a jásot, na vinicích se už  neplesá a nehlaholí, nikdo nelisuje v lisu víno, tvému  výskání jsem učinil přítrž.
 IZ 22
 13 a hle, veselí a radost, porážení dobytka a zabíjení  ovcí, jedení masa a pití vína. "Jezme a pijme, stejně  zítra zemřeme!"
 IZ 24
 11 V ulicích bude žalostný křik pro víno, nastane večer  veškeré radosti, veselí se vystěhuje ze země.
 IZ 30
 29 Dáte se do zpěvu jako v noci, kdy se zasvěcuje svátek,  srdce se naplní radostí jako tomu, kdo jde za zvuku  píšťal, aby vstoupil na Hospodinovu horu, ke Skále  Izraele.
 IZ 35
 2 Bujně rozkvete, radostně bude jásat a plesat. Bude jí  dána sláva Libanónu, nádhera Karmelu a Šáronu. Ty uzří  slávu Hospodinovu, nádheru našeho Boha.
 IZ 35
 10 Ti, za něž Hospodin zaplatil, se vrátí. Přijdou na  Sijón s plesáním a věčná radost bude na jejich hlavách.  Dojdou veselí a radosti, na útěk se dají starosti  a nářek.
 IZ 39
 2 Chizkijáš měl z nich radost a ukázal poslům svou  klenotnici, stříbro a zlato, různé balzámy, výborný olej  i celou svou zbrojnici a všechno, co se nacházelo mezi  jeho poklady. Nebylo nic, co by jim Chizkijáš ve svém  domě a v celém svém vladařství nebyl ukázal.
 IZ 40
 9 Vystup si na horu vysokou, Sijóne, který neseš  radostnou zvěst, co nejvíc zasil svůj hlas, Jeruzaléme,  který neseš radostnou zvěst, zesil jej, neboj se! Řekni  judským městům: "Hle, váš Bůh!
 IZ 41
 27 Já první zvěstuji Sijónu: "Hle, už tu jsou!"  a Jeruzalému dám toho, jenž nese radostnou zvěst.
 IZ ho.
 3 Hospodin potěší Sijón, potěší všechna jeho místa, jež  jsou v troskách. Jeho poušť změní, bude jako Eden, jeho  pustina jako zahrada Hospodinova. Bude v něm veselí  a radost, vzdávání díků a prozpěvování.
 IZ ho.
 11 Ti, za něž Hospodin zaplatil, se vrátí, přijdou na  Sijón s plesáním a věčná radost bude na jejich hlavě.  Dojdou veselí a radosti, na útěk se dají starosti  a nářek.
 IZ 55
 12 "S radostí vyjdete a budete vedeni v pokoji. Hory  a pahorky budou před vámi zvučně plesat a všechny stromy  v poli budou tleskat.
 IZ 56
 7 přivedu na svou svatou horu a ve svém domě modlitby je  oblažím radostí, jejich oběti zápalné a obětní hody  dojdou na mém oltáři zalíbení. Můj dům se bude nazývat  domem modlitby pro všechny národy,
 IZ 60
 5 Až to spatříš, rozzáříš se, tvé ustrašené srdce se  radostně rozbuší, neboť hučící moře tě zahrne svými dary,  přijde k tobě bohatství pronárodů.
 IZ 60
 6 Přikryje tě záplava velbloudů, mladých velbloudů  z Midjánu a Éfy; přijdou všichni ze Sáby, ponesou zlato  a kadidlo a budou radostně zvěstovat Hospodinovu chválu.
 IZ 61
 1 Duch Panovníka Hospodina je nade mnou. Hospodin mě  pomazal k tomu, abych nesl radostnou zvěst pokorným,  poslal mě obvázat rány zkroušených srdcem, vyhlásit  zajatcům svobodu a vězňům propuštění,
 IZ 61
 7 Za svou dvojí ostudu a hanbu bude nad svým podílem lid  plesat, dvojí dědictví obdrží v své zemi, budou mít věčně  radost.
 IZ 64  4 Zasazuješ se o toho, kdo s radostí koná spravedlnost,  o ty, kdo na tebe pamatují na tvých cestách. Hle, byl jsi  rozlícen, že jsme hřešili, na tvých cestách odvěkých však  budeme zachráněni.
 IZ 66
 5 Slyšte slovo Hospodinovo, vy, kdo se třesete při jeho  slovu! Říkávají vaši bratři, kteří vás nenávidí, kteří  vás vypovídají pro mé jméno: "Ať se Hospodin oslaví, ať  vidíme vaši radost!" Ale budou zahanbeni.
 JR 7
 34 Způsobím, že v judských městech a na ulicích  Jeruzaléma přestane hlas veselí, hlas radosti, hlas  ženicha i hlas nevěsty, neboť země bude obrácena  v trosky."
 JR 15
 16 Jakmile se objevila tvá slova, pozřel jsem je. Tvá  slova mi byla veselím a radostí srdce. Nazývají mě tvým  jménem, Hospodine, Bože zástupů.
 JR 16
 9 Toto praví Hospodin zástupů, Bůh Izraele: "Hle,  způsobím, že na tomto místě, před vaším zrakem a za  vašich dnů přestane veselí a hlas radosti, hlas ženicha  a hlas nevěsty."
 JR 20
 15 Proklet buď muž, jenž zvěstoval mému otci: "Narodilo  se ti dítě, chlapec", a udělal mu velkou radost.
 JR 25
 10 Způsobím jim, že se ztratí hlas veselí a hlas radosti,  hlas ženicha a hlas nevěsty, hlas mlýnku i světlo lampy.
 JR 31
 13 Tehdy se bude v tanci radovat panna i jinoši a starci.  "Jejich truchlení změním ve veselí, místo strasti jim dám  útěchu a radost.
 JR 33
 11 hlas veselí, hlas radosti, hlas ženicha a hlas  nevěsty, hlas těch, kteří vybízejí: "Chválu vzdejte  Hospodinu zástupů, protože Hospodin je dobrý, jeho  milosrdenství je věčné." Budou tu i ti, kteří přinášejí  do Hospodinova domu děkovnou oběť. Změním totiž úděl této  země jako na počátku, praví Hospodin.
 JR 48
 33 Přestaly radost a jásot v sadu i v celé moábské zemi.  Zastavil jsem víno, z lisu nepoteče, nebude se už lisovat  s výskáním. Výskání nebude!"
 7
 EZ 35
 14 Toto praví Panovník Hospodin: "Co bylo radostí celé  země, bude zpustošeno; tak s tebou naložím.
 EZ 36
 5 Proto praví Panovník Hospodin toto: "Vskutku, v ohni  svého rozhorlení jsem mluvil proti ostatním pronárodům,  totiž proti celému Edómu, proti těm, kteří se s radostí,  z celého srdce a bezostyšně zabrali do vlastnictví moji  zemi a uloupili její pastviny.
 OZ 7
 3 Svými zlořády dělají radost králi, svými přetvářkami  velmožům.
 JON 4
 6 Hospodin Bůh nastrojil skočec, který vyrostl nad  Jonášem, aby mu stínil hlavu a zbavil ho zloby. Jonáš měl  ze skočce velikou radost.
 NA 2
 1 Hle, po horách přichází zvěstovatel radosti, jenž  ohlašuje pokoj. Slav, Judo, své slavnosti, plň své sliby.  Už nikdy na tebe nepřitáhne ničemník, je zcela zahlazen.
 ZA 4
 10 A kdo pohrdal dnem malých začátků, radostně bude  hledět na olovnici v ruce Zerubábelově." "Těch sedm, to  jsou oči Hospodinovy, prohledávající celou zemi."
 ZA 8
 19 "Toto praví Hospodin zástupů: Půst čtvrtého, půst  pátého, půst sedmého a půst desátého měsíce se judskému  domu obrátí v radostné veselí a utěšené slavnosti. Jen  milujte pravdu a pokoj!
 TOB 7
 17 "Buď dobré mysli, dcero. Nebeský Pán nechť ti dá  radost místo zármutku. Buď dobré mysli, dcero." A odešla.
 TOB 8
 17 Požehnaný jsi, že ses smiloval nad dvěma jedinými  dětmi. Prokaž jim, Panovníku, milost a dej spásu; doveď  jejich život až do konce v radosti a milosti."
 TOB 10
 14 Tóbijáš odešel od Reúela ve zdraví a s radostí.  Dobrořečil Pánu nebes i země, Králi veškerenstva, že dal  zdar jeho cestě. Sára mu řekla: "Došel jsi zdaru. Měj  rodiče v úctě po všechny dny jejich života."
 TOB 11
 15 Tóbijáš vešel s radostí a z celého srdce dobrořečil  Bohu. Otci oznámil, že měl na cestě zdar a že přinesl  stříbro. Také jak si vzal za manželku Sáru, dceru  Reúelovu, a ta že právě přichází a je už nablízku  ninivské bráně.
 TOB 11
 17 Pak přistoupil Tóbit k Sáře, manželce svého syna,  a požehnal jí slovy: "Kéž vejdeš ve zdraví, dcero.  Požehnaný tvůj Bůh, že tě přivedl k nám, dcero.  A požehnaný tvůj otec, požehnaný můj syn Tóbijáš  a požehnaná ty, dcero. Vejdi do svého domu ve zdraví,  s požehnáním a s radostí. Vejdi, dcero."
 TOB 11
 18 Toho dne nastala veliká radost všem židům  žijícím v Ninive.
 TOB 13
 11 Vzdávej chválu Hospodinu mocně a dobrořeč Králi věků.  Opět bude vybudován tvůj stánek, tobě k radosti,
 TOB 13
 16 Blaze všem lidem, kteří se budou rmoutit nad tebou,  nade všemi tvými resty, protože v tobě se budou radovat  a spatří všechnu tvou radost až navěky. Má duše, dobrořeč  Hospodinu, velikému Králi.
 JUD 12
 14 Júdit mu odpověděla: "Kdo, jsem já, abych mohla  odporovat svému pánu? ned udělám všechno, co je příjemné  jeho očím a bude mi to k radosti až do ne mé smrti."
 JUD 12
 20 Holoferna naplnilo její chování radostí. Vypil velmi  mnoho vína, kolik o nikdy od svého narození v jednom dni  nevypil.
 JUD 14
 9 Když skončila své vyprávění, lid se dal do hlasitého  jásotu a radostně okřikoval ve svém městě.
 ES2 4
 17h Vyslyš mou prosbu a slituj se nad svým podílem, a náš  zármutek obrať v radost, abychom zůstali naživu  a opěvovali tvé jméno, Hospodine. Neumlčuj ústa těch, kdo  tě chválí!"
 ES2 4
 17k I královna Ester se utekla k Hospodinu; bála se  smrti, která jí hrozila; odložila své královské roucho  a oblékla roucho sklíčenosti a žalu, a místo nádherných  ozdob si posypala hlavu popelem a prachem. Své tělo tvrdě  ponižovala a každičké místo, které dříve na něm radostně  zdobila, pokryla vyrvanými vlasy a takto se modlila  k Hospodinu, Bohu Izraele:
 ES2 8
 12t Takovou totiž radost místo záhuby vyvoleného rodu  způsobil jim Bůh vše ovládající.
 ES2 10
 3k Ty dny v měsíci adaru budou jejich, čtrnáctého  a patnáctého toho měsíce je budou slavit se shromážděním,  s radostí a s veselím před Bohem po všecka pokolení až  navěky v jeho lidu, v Izraeli.
 MDR 8
 16 Až se vrátím domů, odpočinu si u ní, pobývat s ní  nepůsobí trpkost a spolužití s ní není trápením, ale  potěchou a radostí.
 SIR 1
 12 Bázeň před Hospodinem oblažuje srdce, dává veselí,  radost a dlouhý věk.
 SIR 3
 5 Kdo ctí otce, dožije se radosti na dětech a v den, kdy  se modlí, bude vyslyšen.
 SIR 4
 12 Kdo ji miluje, miluje život, kdo si kvůli ní  přivstává, bude naplněn radostí.
 SIR 6
 4 Neřestná duše zničí toho, kdo ji má, a vystaví ho  škodolibé radosti nepřátel.
 SIR 6
 28 Nakonec v ní najdeš odpočinutí a promění se ti  v radost.
 SIR 8
 7 Neměj škodolibou radost ze smrti druhého, pamatuj, že  nám všem je souzeno zemřít.
 SIR 14
 5 Kdo je na sebe zlý, na koho bude dobrý? Nebude mít  radost ani ze svého majetku.
 SIR 18
 31 Popřeješ-li své duši rozkoš z vášně, vydá tě škodolibé  radosti tvých nepřátel.
 SIR 25
 7 V srdci uznávám za blahoslavené devatero věcí,  a desátou výslovně uvedu: člověk, který má radost ze  svých dětí a ten, kdo se dožije pádu svých nepřátel.
 SIR 26
 2 Statečná žena působí svému muži radost, naplní jeho  léta pokojem.
 SIR 30
 1 Kdo miluje svého syna, má na něho stále připraveny  důtky, aby z něj měl nakonec radost.
 SIR 30
 16 Není lepšího bohatství nad zdraví těla, ani potěšení  nad radost srdce.
 SIR 31
 27 Víno je pro lidi jako sám život, pokud je piješ  s mírou. Jaký je život, pokud schází víno? Bylo stvořeno  lidem pro radost.
 7
 SIR 31
 28 Obveselením srdce a radostí duše je víno, které se  pije střídmě ve vhodnou chvíli.
 SIR 35
 8 Všechno dávej s veselou tváří a s radostí odděluj pro  Hospodina desátky.
 SIR 40
 14 Kdo štědře otvírá ruce, bude mít důvod k radosti, kdo  přestupují Zákon, nakonec zahynou.
 SIR 42
 11 Na nevázanou dceru přísně dohlížej, aby tě nevydala  škodolibé radosti nepřátel, pomluvám ve městě a klevetám  mezi lidmi, a nepřivedla tě k hanbě před mnohými.
 SIR 50
 23 Kéž nám dá radostné srdce, a způsobí, aby byl  v Izraeli pokoj v našich dnech i po všechny časy.
 BAR 2
 23 způsobím, že vymizí z judských měst i z jeruzalémských  ulic hlas radosti a veselí, hlas ženicha i hlas nevěsty  a celá země bude pustá a neobydlená.<
 BAR 4
 11 S radostí jsem je vychovala a propustila je s pláčem  a nářkem.
 BAR 4
 22 Vložila jsem naději ve Věčného, že vás zachrání,  a Svatý mne naplnil radostí, že k vám brzy dojde  milosrdenství od Věčného, vašeho Spasitele.
 BAR 4
 23 Musel jsem vás propustit s pláčem a nářkem, ale Bůh mi  vás zase vrátí s potěšením a radostí navěky.
 BAR 4
 29 Ten, který na vás dopustil ty zlé věci, vás zachrání  a dá vám věčnou radost."
 7
 BAR 5
 9 a Bůh povede Izrael s radostí ve světle své slávy  s milosrdenstvím a spravedlností jemu vlastní. Opis  listu, který poslal Jeremjáš těm, kdo měli být  babylónským králem odvlečeni jako zajatci do Babylóna,  aby jim oznámil, co mu Bůh přikázal.
 1MK 4
 56 Osm dní slavili posvěcení oltáře, s radostí přinášeli  zápalné oběti, obětovali oběti za zachránění a oběti  chvály.
 1MK 4
 58 Lid prožíval velikou radost, že byla odčiněna potupa  způsobená pohany.
 1MK 5
 54 S radostným jásotem pak vystoupili na horu Sijón  a obětovali zápalné oběti za to že se v pokoji vrátili  a nikdo z nich nezahynul.
 1MK 7
 48 Lid se náramně radoval, slavili ten den jako den velké  radosti.
 1MK 10
 26 S radostí jsme uslyšeli, že plníte smlouvy, které jste  s námi uzavřeli, že s námi zůstáváte v přátelství  a nepřidali jste se k našim nepřátelům.
 1MK 13
 52 Šimeón ustanovil, aby se každého roku tento den  radostně oslavoval. Zesílil opevnění chrámové hory  naproti hradu a usídlil se tam se svou družinou.
 1MK 14
 11 Uvedl do země pokoj a Izrael se mohl těšit  z radostného života.
 1MK 14
 21 Vyslanci, které jste poslali k našemu lidu, nám  vyprávěli o vaší slávě a vážnosti a my jsme měli z jejich  příchodu radost.
 5
 2MK 3
 30 Ale oni chválili Hospodina, že oslavil své Místo,  a chrám, před chvílí ještě plný strachu a hrůzy, se  naplnil radostí a veselím, když se zjevil Hospodin  zástupů.
 2MK 7
 14 Když se přiblížil jeho konec, řekl toto: "Je radostné  skonat lidskou rukou, když máme v Bohu jistou naději, že  jím budeme znovu vzkříšeni. Pro tebe ale žádné vzkříšení  k životu nebude!"
 2MK 11
 26 Učiníš tedy dobře, když k nim někoho pošleš a nabídneš  jim pravici, aby viděli, jaký je náš úmysl, byli dobré  mysli a s radostí setrvali u svých předsevzetí."
 MT 15
 39 Tak jako je protivné pít jen víno nebo jen samou vodu  a lepší je víno smíšené s vodou, jež je chutné a působí  radost, ať stejně dobře potěší moje uspořádaná slova  sluch těch, kteří uslyší toto vyprávění. Tím bude  dosaženo cíle.
 MT 2
 10 Když spatřili hvězdu, zaradovali se velikou radostí.
 MT 13
 20 U koho bylo zaseto na skalnatou půdu, to je ten, kdo  slyší slovo a hned je s radostí přijímá;
 MT 13
 44 "Království nebeské je a jako poklad ukrytý v poli,  který někdo najde a skryje; z radosti nad tím jde, prodá  všecko, co má, a koupí to pole.
 MT 28
 8 Tu rychle opustili hrob a se strachem i s velikou  radostí běžely to oznámit jeho učedníkům.
 MK 4
 16 A podobně ti, u nichž je zaseto na skalnatou půdu: Ti  slyší slovo a hned je s radostí přijímají.
 5
 L 1
 14 Budeš mít radost a veselí a mnozí se budou radovat  z jeho narození.
 L 1
 19 Anděl mu odpověděl: "Já jsem Gabriel, který stojí před  Bohem; byl jsem poslán, abych k tobě promluvil a oznámil  ti tuto radostnou zvěst.
 L 1
 44 Hle, jakmile se zvuk tvého pozdravu dotkl mých uší,  pohnulo se radostí dítě v mém těle.
 L 2
 10 Anděl jim řekl: "Nebojte se, hle, zvěstuji vám velikou  radost, která bude pro všechen lid.
 L 3
 18 A ještě mnohým jiným způsobem napomínal lid a kázal  radostnou zvěst.
 L 4
 18 'Duch Hospodinův jest nade mnou; proto mne pomazal,  abych přinesl chudým radostnou zvěst; poslal mne, abych  vyhlásil zajatcům propuštění a slepým navrácením zraku,  abych propustil zdeptané na svobodu,
 L 6
 23 Veselte se v ten den a jásejte radostí; hle, máte  hojnou odměnu v nebi. Vždyť právě tak jednali jejich  otcové s proroky.
 L 8
 1 Potom Ježíš procházel městy a vesnicemi a přinášel  radostnou zvěst o Božím království; bylo s ním dvanáct  učedníků
 L 8
 13 Na skále - to jsou ti, kteří s radostí přijímají  slovo, když je uslyší; protože v nich však nezakořenilo,  věří jen nějaký čas a v čas pokušení odpadají.
 L 9
 6 Vydali se na cestu, chodili od vesnice k vesnici,  přinášeli všude radostnou zvěst a uzdravovali.
 L 10
 17 Těch sedmdesát se vrátilo s radostí a říkali: "Pane,  i démoni se nám podrobují ve tvém jménu."
 L 15
 5 Když ji nalezne, vezme si ji s radostí na ramena,
 L 15
 7 Pravím vám, že právě tak bude v nebi větší radost nad  jedním hříšníkem, který činí pokání, než nad devadesáti  devíti spravedlivými, kteří pokání nepotřebují.
 L 15
 10 Pravím vám, právě tak je radost před anděly Božími nad  jedním hříšníkem, který činí pokání."
 L 19
 6 On rychle slezl a s radostí jej přijal.
 L 19
 37 Když už se blížil ke svahu Olivové hory, počal celý  zástup učedníků radostně a hlasitě chválit Boha za  všechny mocné činy, které viděli.
 L 24
 41 Když tomu pro samou radost nemohli uvěřit a jen se  divili, řekl jim: "Máte tu něco k jídlu?"
 L 24
 52 Oni před ním padli na kolena; potom se s velikou  radostí navrátili do Jeruzaléma,
 J 3
 29 Ženich je ten, kdo má nevěstu. Ženichův přítel, který  u něho stojí a čeká na jeho rozkaz, upřímně se raduje,  když uslyší ženichův hlas. A tak je má radost dovršena.
 J 15
 11 To jsem vám pověděl, aby moje radost byla ve vás  a vaše radost aby byla plná."
 J 16 20 Amen, amen, pravím vám, vy budete plakat  a naříkat, ale svět se bude radovat; budete se rmoutit,  ale váš zármutek se promění v radost.
 J 16
 21 Žena, když rodí, má zármutek, neboť přišla její  hodina; ale když porodí dítě, nevzpomíná už na soužení  pro radost, že na svět přišel člověk.
 J 16
 22 I vy máte nyní zármutek. Uvidím vás však opět a vaše  srdce se zaraduje a vaši radost vám nikdo nevezme.
 J 16
 24 Až dosud jste o nic neprosili v mém jménu. Proste  a dostanete, aby vaše radost byla plná.
 J 17
 13 Nyní jdu k tobě, ale toto mluvím ještě na světě, aby  v sobě měli plnost mé radosti.
 SK 2
 28 Dal jsi mi poznat cesty života a blízkost tvé tváře  mne naplní radostí.'
 SK 2
 46 Každého dne pobývali svorně v chrámu, po domech lámali  chléb a dělili se o jídlo s radostí a s upřímným srdcem.
 SK 3
 8 vyskočil na nohy, vzpřímil se a začal chodit. Vešel  s nimi do chrámu, chodil, skákal radostí a chválil Boha.
 SK 5
 41 A oni odcházeli z velerady s radostnou myslí, že se  jim dostalo té cti, aby nesli potupu pro jeho jméno.
 SK 8
 8 A tak nastala veliká radost v tom městě.
 SK 8
 40 Filip se pak ocitl v Azótu. Procházel všemi městy  a přinášel jim radostnou zvěst, až se dostal do Cesareje.
 SK 11
 23 Když tam přišel a spatřil, co se z milosti Boží děje,  měl radost a povzbuzoval všechny, aby ve svém rozhodnutí  setrvali a zůstali Pánu věrni.
 SK 12
 14 Tu poznala Petrův hlas, ale samou radostí hned  neotevřela a běžela dovnitř oznámit, že Petr stojí přede  dveřmi.
 SK 13
 32 My vám přinášíme radostnou zprávu, že slib, daný našim  praotcům,
 SK 13
 52 Ale učedníci byli naplněni radostí a Duchem svatým.
 SK 14
 17 avšak nepřestal dosvědčovat sám sebe tím, že jim  prokazoval dobro: dával vám s nebe déšť i úrodu v pravý  čas, sytil vás pokrmem a naplňoval radostí."
 SK 15
 3 Církev je tedy vyslala na cestu a oni šli přes Fénicii  a Samařsko a všude k veliké radosti bratří vyprávěli, jak  se i pohané obracejí k víře.
 SK 21
 17 Když jsme přišli do Jeruzaléma, přijali nás bratři  s radostí.
 R 7
 22 Ve své nejvnitřnější bytosti s radostí souhlasím se  zákonem Božím;
 R 12
 8 Kdo dovede povzbuzovat, nechť povzbuzuje. Kdo rozdává,  ať dává upřímně. Kdo stojí v čele, ať je horlivý. Kdo se  stará o trpící, ať pomáhá s radostí.
 R 14
 17 Vždyť království Boží není v tom, co jíte a pijete,  nýbrž ve spravedlnosti, pokoji a radosti z Ducha svatého.
 R 15
 13 Bůh naděje nechť vás naplní veškerou radostí a pokojem  ve víře, aby se rozhojnila vaše naděje mocí Ducha  svatého.
 R 15
 24 až se vydám do Hispanie. Doufám tedy, že se u vás  zastavím a že mě vypravíte na další cestu, až aspoň  trochu užiji radosti ze společenství s vámi.
 R 15 32 Pak budu moci z vůle Boží k vám přijít s radostí  a najít mezi vámi chvíli odpočinku.
 R 16
 19 Všude se ví o vaší oddanosti evangeliu. Mám z vás  proto radost a přeji si, abyste byli moudří a dobru  a nezkušení ve zlu.
 1K 13 6 Nemá radost ze špatnosti, ale vždycky se raduje  z pravdy.
 1K 16
 17 Mám radost, že přišli Štěpán, Fortunát a Achaikos,  neboť mi nahradili vaší nepřítomnost.
 2K 1
 24 Ne že bychom chtěli panovat nad vaší vírou, nýbrž  chceme pomáhat vaší radosti - ve víře přece stojíte!
 2K 2
 3 To vám píšu, abych, až přijdu, nebyl zarmoucen těmi,  kteří by mě měli potěšit; spoléhám totiž na vás všecky,  že moje radost bude radostí vás všech.
 2K 7
 4 Mám ve vás pevnou důvěru, jsem na vás opravdu hrdý;  potěšili jste mě a naplnili nesmírnou radostí uprostřed  všeho našeho soužení.
 2K 7
 7 A nejen jeho příchodem, ale i tím, jak jste vy ho  potěšili. Vypravoval nám, jak velice po nás toužíte, jak  jste plni lítosti a jak horlivě stojíte při mně; to mi  způsobilo velikou radost.
 2K 7
 13 To je pro nás povzbuzením. Nadto však jsme se ještě  mnohem více potěšili radostí Titovou, že jste vy všichni  upokojili jeho mysl.
 2K 7
 16 Mám radost, že se na vás mohu ve všem spolehnout.
 2K 8
 2 Tak se osvědčily v mnohém soužení, že z jejich  nesmírné radosti a veliké chudoby vzešla jejich bohatá  štědrost.
 2K 9
 7 Každý ať dává podle toho, jak se ve svém srdci předem  rozhodl, ne s nechutí ani z donucení; vždyť 'radostného  dárce miluje Bůh'.
 2K 13
 11 Nakonec, bratři: žijte v radosti, napravujte své  nedostatky, povzbuzujte se, buďte jednomyslní, pokojní,  a Bůh lásky a pokoje bude s vámi. Pozdravte jedni druhé  svatým políbením.
 GA 1
 15 Ale ten, který mě vyvolil už v těle mé matky a povolal  mě svou milostí, rozhodl se zjeviti mně svého Syna, abych  radostnou zvěst o něm nesl všem národům. Tehdy jsem nešel  o radu k žádnému člověku,
 GA 5
 22 Ovoce Božího Ducha však je láska, radost, pokoj,  trpělivost, laskavost, dobrota, věrnost,
 FP 1
 4 a v každé modlitbě za vás všechny s radostí prosím;
 FP 1
 25 Proto pevně spoléhám, že zůstanu a budu se všemi vámi  k vašemu prospěchu a k radosti vaší víry,
 FP 2
 2 dovršte mou radost a buďte stejné mysli, mějte stejnou  lásku, buďte jedné duše, jednoho smýšlení,
 FP 2
 28 Proto jsem ho poslal co nejdříve k vám, abyste měli  radost, že ho zase vidíte, a tak aby mi ubylo starostí.
 FP 2
 29 Přijměte ho tedy v Pánu se vší radostí a takových  bratří si važte;
 FP 4
 1 Moji bratři, které miluji a po nichž toužím, jste mou  radostí a slávou; proto stůjte pevně v Pánu, milovaní.
 KO 1
 11 a z moci jeho božské slávy nabudete síly k trpělivosti  a radostné vytrvalosti;
 1TE 1
 6 A vy jste jednali jako my i Pán, když jste uprostřed  mnohé tísně přijali slovo víry v radosti Ducha svatého.
 1TE 2
 19 Vždyť kdo je naše naděje, radost a vavřín chlouby před  naším Pánem Ježíšem Kristem při jeho příchodu, ne-li  právě vy?
 1TE 2
 20 Ano, vy jste naše sláva a radost.
 1TE 3
 6 Nyní však přišel Timoteus od vás a přinesl radostnou  zprávu o vaší víře a lásce i o tom, jak na nás stále  v dobrém vzpomínáte a toužíte nás spatřit stejně jako my  vás.
 1TE 3
 9 Jakou chválou se můžeme Bohu odvděčit za všecku tu  radost, kterou z vás máme před jeho tváří?
 2TM 1
 4 Vzpomínám na tvé slzy a toužím tě spatřit, aby moje  radost byla úplná.
 FM 1
 7 Tvá láska mi přenesla velkou radost a povzbuzení,  protože jsi potěšil srdce věřících, bratře.
 7
 FM 1
 20 Ano, bratře, udělej mi tu radost v Pánu. Potěš mé  srdce v Kristu.
 ZD 1 9 Miluješ spravedlnost a nenávidíš nepravost, proto  pomazal tě, Bože, Bůh tvůj olejem radosti nad všechny tvé  druhy."
 ZD 3
 6 Kristus však jako Syn je nad celým Božím domem.  A tímto Božím domem jsme my, pokud si až do konce  zachováme smělou jistotu a radostnou naději.
 ZD 10
 34 Vždyť jste trpěli spolu s uvězněnými a s radostí jste  snesli i to, že jste byli připraveni o majetek, neboť  víte, že máte bohatství lepší a trvalé.
 ZD 12
 2 s pohledem upřeným na Ježíše, který vede naši víru od  počátku až do cíle. Místo radosti, která se mu nabízela,  podstoupil kříž, nedbaje na potupu; proto usedl po  pravici Božího trůnu.
 ZD 13
 17 Poslouchejte ty, kteří vás vedou, a podřizujte se jim,  protože oni bdí nad vámi a budou se za vás zodpovídat.  Kéž to mohou činit s radostí, a ne s nářkem; to by vám  nebylo na prospěch.
 JK 1
 2 Mějte z toho jen radost, moji bratři, když na vás  přicházejí rozličné zkoušky.
 JK 4
 9 Bědujte, naříkejte a plačte! Váš smích ať se obrátí  v pláč a vaše radost v žal.
 1P 1
 8 Ač jste ho neviděli, milujete ho; ač ho ani nyní  nevidíte, přece v něho věříte a jásáte nevýslovnou,  vznešenou radostí,
 1J 1
 4 To píšeme, aby naše radost byla úplná.
 2J 1
 12 Ačkoliv bych měl ještě mnoho co psát, nemíním to  svěřovat papíru a inkoustu; neboť doufám, že se k vám  dostanu a budu s vámi mluvit tváří v tvář, aby naše  radost byla úplná.
 3J 1
 4 Nemám větší radost, než když slyším, že moje děti žijí  v pravdě.
 JU 1
 24 Tomu pak, který má moc uchránit vás před pádem  a postavit neposkvrněné a v radosti před tvář své slávy,
 ZJ 11
 10 Obyvatelé země budou z toho mít radost, budou jásat  a navzájem si posílat dary, protože tito dva proroci jim  nedopřáli klidu.

 Modlitba
 Jedním z velmi důležitých úseků naší činnosti ve  výchově dětí je naučit je modlitbě. Znamená to, že je  naučíme nejdříve se ztišit a pak hovořit. Mluvit s Bohem.
 Nelze tuto pravdu opomenout. Znamenalo by to  nepochopit podstatu lidské duše směrem k Bohu. "Modlitba  je hlubokým pohledem, kterým se přelévá láska" (Terezie  Ježíškova). Náplň modlitby je v této zkušenosti Bůh mě  miluje a já jej mohu milovat rovněž, ale chci v tomto  projevu zůstávat neustále.
  Můj vztah k Bohu, znamená především iniciativu jak  z mé strany, tak ze strany Boží. Bůh jako by čekal, chce  nás slyšet. Jak je to krásné, když hoch nebo dívka cítí,  že Bůh touží po našem slovíčku - hned po probuzení, při  úspěších přes den. Tenkrát, když chybujeme, ale i tehdy,  když je nám dobře a chceme Mu jen za vše poděkovat.
 Modlím se proto, že jsem zahrnován láskou, jinak by  můj vztah k Bohu nebyl pravdivý. Znamená to pro mne, že  se učím, jak vyjít ze sebe. Učím děti, jak nemají myslet  jen na sebe, jak se mají dát jakoby napospas Božímu  pohledu, obětovat mu všechno své i sebe, a tím se s ním  spojit.
 Především vychovatel se musí živelně zajímat  o všechno, co se týká Boha. Základem musí být živá  radostná víra, chvála a dík. Proto před dětmi budeme  s velkou uctivostí vyslovovat zvolna svůj vztah k Otci  v modlitbě Otčenáš. Tato modlitba nás učí, jak máme  myslet nejdříve na jiné.
 Mít rád, mít lásku znamená být odhodlán odevzdat se  činnosti Boží. K tomu neexistuje žádná šablona, nejsou  žádné učené řeči, každý z nás se dovede vyjádřit, jak se  nabídnout a odevzdat. Musí to vycházet ze srdce. Slovy už  nikdy nevyjádříme to, co opravdu zamýšlíme.

 Jak se oddat modlitbě?

 Zde učíme hochy i dívky, aby si dodali odvahu  podřídit svoji vůli vůli Boží. To je to krásné provedení  v praxi - "hledejte nejdříve království Boží...". Jedině  takové dítě, které se dokáže kontrolovat ve všech  okolnostech svého života, může pokračovat rychle  k dokonalosti.
 Modlitba tedy není ani věc technická ani věc praxe,  tím méně není prosazováním sebe.
 Každý vychovatel a vedoucí musí dětem zdůrazňovat  nutnost hovořit s Bohem. Je to skutečnost, ve které se  pohybuje celá církev. Tauler zdůrazňuje, že modlitba je  sloupem, na kterém církev žije. Z modlitby vyplývá, že se  odevzdáváme vlastně potřebám celého lidstva. Učme však  děti, aby dokázaly přistupovat k hovoru s Bohem přes  život a utrpení Kristovo. Je to vlastně ten nejosobnější  projev, kterého je člověk schopen.
 Snaží-li se někdo dávat jiným, musí sám být schopen  pokorně přijímat. Hledá-li. jak by v sobě oslavil Boha,  ten roste, vyvíjí se, upevňuje svůj život.
 Modlitba nás uvádí do tajemství Boží lásky. Když se  pro ni rozhodujeme, jako bychom se znovu rodili  a zapomněli na svůj zatížený vztah k sobě, k lidem  i k Bohu. Modlitba vyžaduje soustředění a odmítnutí všeho  vnějšího. Jen v Bohu nalezneme tvůrčí pramen, který  každou osobnost dokáže osvěžovat. Je to plné probuzení  našeho bytí. Otevřeme-li se svému Bohu, přiblíží se i on  k člověku.
 Modlitbou se už i malý človíček umístí tam, kam  patří podle plánu stvoření. Vzdává dík za pouhou svoji  existenci, přijímá stejný rytmus s Bohem. Člověk, který  se nedokáže modlit, je jako by byl jenom karikaturou na  obrázku. Modlící se člověk je skutečným bojovníkem.  Modlitba mu dodává lehkosti rukou i nohou. Děti které se  dobře modlí, jsou čilejší, hbitější, mají radostnější  vztah ke všemu a ke všem. Dbejme proto na to, aby před  každou modlitbou ať soukromou, či společnou, ke které je  vedeme, si nejdříve odpověděly, zda mají čisté srdce, aby  tuto Boží moudrost pochopily. Najednou se každému dítěti  stane modlitba nutností, kterou nezanedbá. Teprve tak  zkouší i naše dítě všechny možnosti. "Pojďte do samoty,  budeme se modlit". Nejlepší příležitost, jak hluboce  zapůsobit zvláště na děti, které ovlivňujeme přírodou.
 Svatá Terezie zdůrazňuje, (a je to milá rada zvláště  pro naše děvčata), že modlitba je písní, která vyzpívává  nadšení srdce. Je to pohled, který upřeme k nebi, výkřik  nadšení, je proudem lásky a radosti.
 Modlit se znamená myslet na Boha a na jeho lásku ke  mně.
 Na samém počátku je třeba cvičení, péče a žádnou  rutinu. Tam musím být já se svými potřebami, neúspěchy  i s láskou. Je však třeba přesně využít času, který si  uvolníme k modlitbě. Nejdříve musí předcházet umění  soustředit se. Sv. Antonín zdůrazňuje; pokud si ještě  uvědomujeme sebe i modlitbu, nejsme k ní plně  soustředěni.
 Nepřestaneme nikdy dost zdůrazňovat, že modlitba nás  učí pravdivosti k sobě i k spolubližním.
 Každá dobrá modlitba přináší klid a uspokojení.  Modlitbou může být četba nebo volnější rozjímání anebo  prosté v odevzdání: "Bůh je zde a hledá mě".
 Veďme děti k tomu, aby rády četly životopisy světců,  ale i obsahy rozjímání. Nezáleží tolik na věku. Už  i školní dítě dokáže stejně jako sv. farář Arský v klidu  čekat na Boha. Modlitba v tomto případě musí být  doopravdy osobním darem, kterým se chceme Bohu zalíbit.
 Sobectví nectí Otce, ani k němu nepřibližuje.  Modlitba je hovor s Nekonečným, který je přítomen, je  naprosto nutný prostředek k tomu, abychom zůstali spojeni  s Bohem.
 Křesťan musí v modlitbě prosit o radost a odvahu,  aby ji dovedl rozdávat. Modlit se o vlídnost a pokoru,  abychom druhé přitahovali a jako beránek nezištně  sloužili. Pro sebe neprosím o nic než o vědomí, že plníme  vůli Boží.
 Modlitba nám má ukázat pravý ideál křesťanského  života.
 Člověk žije z každého slova Božího. Přiznání se  k Bohu může teprve otevřít vrcholy lásky k Bohu. "Otče  posvěť je v pravdě".
 Slova věčného života jsou věčně nová i starobylá.  Láska je těžká i lahodná zároveň.
 Ústa mají zvěstovat jenom to, čím žije srdce! Láska  musí být dokladem moudrosti i poznání. Naše slova nesmějí  být jakákoliv, ale naplněna láskou. Kristus nemluvil  všeobecně, mluvil ke každému zvlášť.
 Lásce, která hovoří, musí odpovídat láska, která  poslouchá.
 "Nauč mne konat Tvou vůli, protože Ty jsi můj Bůh".  Každá úvaha, která je vzata ze Slova, musí být osobním  setkáním s Kristem. Je to hlas Pána a ten by měl být bez  pohnutí srdcem? "Dej nám denně ten chléb, bez kterého se  nedá žít".
 Srdce křesťana má být knihovnou Boží.

 Modlitba života

 Je dobrá v každé podobě. Je nutná pro každou  aktivitu.
 Sláva Boží se nemá hledat bez touhy přeměnit celý  život. Modlitba musí být trvalým spojením s Bohem. Bůh  chce mít člověka společníkem.
 Skutečná modlitba nesmí končit. Má být neustálou  touhou.
 Modlitbou se stanou všechny záležitosti lepšími,  pečlivějšími, radostnějšími, jsou lidské, ale radosti  Boží plny.
 Práce, která je konána bez zaujetí, je neradostná,  bez hodnoty. Modlitba života: Odevzdání se  Prozřetelnosti, která oživuje. Modlitba je úvod, který  říká "Pane, zde jsem". Kdo je spojen s Bohem, s tím Bůh  spolupracuje.
 5
 Modlitba je záležitostí duše, která miluje Boha.  "Musím být v tom, co je mého Otce". Nic není profánního.
 Člověk modlitby je z rodiny Boží. Křesťan se  pohybuje v životě a celý jej zbožšťuje.
 Předpoklad: milost Boží v duši, prostá víra  a duchovně prodchnout vše, co děláme.
 Dáme-li Bohu vše, je vše, co máme, Boží. Svou duši  máme mít stále v moci. Život modlitby je životem řádu.  Modlitba je pak naplnění vůle Boží.
 Člověk dneška si myslí, že se musí vzdálit od Boha,  aby mohl pokračovat ve studiu a poznání přírodních věd.
 Modlitba dává trpělivost v nemoci, radost z dobrého  díla, svědčí o dobrém svědomí a dává touhu i po vědeckém  pokroku.
 Přilnutí k Bohu není závislé jenom na nás. Je i bez  nás. Abychom dovedli přijmout nespravedlnosti, musíme  dokázat přijmout vše, co přijde.
 Žádný z našich prostorů, ve kterých se pohybujeme,  nesmí být mimo Otcův.

 Bůh v bratřích

 Boha nemůžeš vidět jinak, než přes bratry. Křesťan  musí být tím blíže Kristu, čím častěji je s bratry. Být  s bratry znamená darovat se chudým. Samota je nutná pro  očistu vlastní duše i pro bratry.
 Láska k bližnímu nás učí ohleduplnosti, pozornosti,  vnitřní účasti, a to i za cenu, že odpovědí nám bude  jejich egoismus.
 Každý jiný je větší! I poslední nepatrnou věc musíme  proměnit ve věc Boží.
 Úmysl nás ospravedlňuje jen tehdy, když není možný  skutek.
 Zlý skutek zůstane zlým, i když jsme měli dobrý  úmysl. Nabízíme-li něco Bohu, musí to být Boha hodné.  Člověk, který hledá Boha, nesmí hledat sám sebe.
 Nestačí jen dávat almužny, je třeba neustálé lásky.  Úmysl ochabne, není-li stále živen!
 Učme děti již od útlého věku úctě k Matce Boží,  Panně Marii, aby si uvědomily její dobrotu a mocnou  přímluvu. U dospělých se značně vžila kritika Mariánské  úcty, dokonce i odmítání. Setkáme-li se však s dětmi  jiného vyznání, kde je Mariánská úcta vyloučena, poznáme,  jak jsou ochuzeny. Tak jako u každé matky, ani zde není  na místě mnohomluvnost. Nechme ji působit, jak slyšíme  v Písmě: "Co vám přikáže, učiňte".
 Úctou k Matce Boží naučíme se zvláště úctě k dívce,  k ženě. A ta je zvláště dnes potřebná! Chceme-li se  naučit opravdové lásce k člověku, k životu, musíme mít  v úctě sami sebe. Nikdo z těch, kdo uctívá Matku Boží ve  všech jejích projevech, nesníží se k despektu vůči ženám.  Nedopustí, aby utrpěla jejich jemnost a bezpečí. Vždyť  jejich posláním je vrátit světu milý úsměv. 
 Ať se mladí lidé, dívka či hoch postaví ve svém  praktickém životě kamkoliv, musí zůstat sám sebou. Musí  dokázat říci v pravém okamžiku ano nebo ne. Ať se naučí  pohybovat a jednat, jakoby Bůh byl naším bratrem a těší  se z ochrany a blízkosti Matky Boží. Setkání s takovým  dítětem se pak stane pro každého člověka radostným  zážitkem. 
 Učme se u Matky Boží jednoduchosti, abychom tak  správně přistupovali k Bohu. Vždyť Bůh není pouze naším  důvěrníkem, ale je to všemohoucí Pán života a smrti,  který čeká na náš první krok, kterým se mu blížíme.
 Všimněme si, že Božími přáteli nejsou lidé úspěšní,  kterým se vše daří, ale lidé ubozí, trpící, prostí. On  Bůh - Prozřetelnost se stává jejich přítelem, nikdy  nezklame, vždy nabízí pomoc.
 Naučme těmto vlastnostem i naše děti - přispět na  pomoc, pochopit bližního, posloužit. Být poctivým  v konání denních povinností ve vztazích k nejbližším. To  svědčí o míře odevzdanosti k Bohu.
 "Kdo se stará o svého bratra, naplňuje zákon".  Přesvědčujeme se však všichni i děti od prvních let  školní docházky, že je jednodušší "vyříkat" Pánu Bohu  celou svoji duši než nenápadným způsobem milovat všechny  bližní.
 Je projevem dětství: bezmezná odevzdanost, otevření  se vlastního já ke všemu, co je čisté, krásné, dobré; co  však není bezadresné, ale prospívá bližnímu, to je  otevřenost celého našeho světa vůči Bohu. To jsou základy  a tajemství duchovního života.
 Má-li velkou cenu pro dítě modlitba osobní,  individuelní, má nenahraditelnou cenu modlitba společná.  Zdůrazňujme, že Bůh je všude; tedy na každém místě  a v každé situaci. Veďme děti, aby se dokázaly spojit  s tím, co je v nich neviditelné a co je překračuje, tedy  s Bohem. Zdůrazňujme, že nestačí modlit se jen občas.
 Každé dítě si má zvyknout modlit se denně,  pravidelně. Vést svůj rozhovor s Bohem sám, v tichu, ale  též i s ostatními dětmi nebo se přizpůsobit celé  farnosti. Má se odvážit otevřít své nitro i ve velkých  shromážděních. Nebojme se jim říci, že vnuknutí Boží  přichází jen jednou ve stejné podobě.
 Modlitba má být spojena vždy s chutí něco obětovat.  Ať je náplň dne jakákoliv; každá práce se může stát  důstojnou oslavou Boha. Záleží na našem vnitřním postoji  a radosti.
 Zvykne-li si dítě na pravidelné setkávání s Bohem,  když léta bude mimo tento prostor, kořeny, které  zapustila tato dětská zbožnost, se ničím nedají vyvrátit.  Neodstraňujme však dětskou prostotu. Dítě přichází někdy  s otázkou "proč se modlit, přece Bůh všechno ví"? "Ano  ví, ale čeká na to, že mu to sám řekneš".
 I když děti vyjadřují ve většině ve svých modlitbách  touhy, přání, chtějí Boha udělat svědkem svých  záležitostí, protože jsou egocentrické. Vychovatel může,  ba musí řídit tuto modlitbu, aby to nebylo žebrání, ale  obětování.
 U některých dětí budeme pozorovat velmi brzo vnitřní  odpor. Ten ale bývá většinou svědectvím vnitřní  nevyrovnanosti. Prvním vychovatelem k řádné modlitbě bývá  matka. Má naučit dítě otevřenosti, ve které je reálná  otázka: "jak mám pokračovat dál"? Modlí-li se s dítětem  i otec, dítě se naučí projevovat se i před sourozenci,  farností a jakýmkoliv shromážděním. Je to tedy ideální  průprava pro vystoupení ve větším společenství.   V modlitbě je třeba vyhýbat se jen prosbám nebo  mechanickému požadování uspokojení svého egocentrismu.  Dobrá modlitba přivede každé dítě snadněji k liturgii.
 Veďme děti k modlitbě ranní i večerní, před jídlem  a po jídle, aby využívaly modlitbu jako studnu, ze které  čerpají radost. Každá i dětská modlitba musí mít osobní  výraz, protože jde o živý kontakt, o iniciativu, která  vychází z nitra. I dítě již v raném dětství potřebuje  živou víru. Rozmluva s Bohem má předcházet všem  praktickým projevům. 
 Modlíme-li se, nehledíme na lidi. Každá  mnohomluvnost mluví o neupřímnosti. Modlitba musí být  sjednocením s Bohem, s Kristem. Zdůrazněme, že je to  jediná naše výsada, jako rozumem obdařeného tvora, že my  jediní můžeme hovořit s Bohem.
 Modlitba má zušlechťovat, tzn., že je to kontrolní  systém, který se nad námi rozprostře, abychom sledovali  svůj duchovní růst. Modlitbou sledujeme pokroky  v duchovním životě i ve svém vztahu k vnějšku a učíme se  bez rozdílu mít rádi život, bližní i dílo.
 Modlitba se však nedá ničím nahradit ani zastoupit.  Je to nejvážnější pomocník v občanské i v náboženské  výchově. Ve výchově dětí zbavuje jednotlivce i celé  kolektivy sobectví, učí je přímosti a prostotě, která  brání, aby se kdokoliv považoval za lepšího, než je bratr  či sestra.
 Můžeme sledovat rytmus modlitby, který je obyčejně  odpovědí na úroveň charakteru nebo na povahový rys. Může  být bohatý, svědčí o větším rozhledu nebo optimistickém  zaměření k věcem i povinnostem u našeho svěřence. Můžeme  pozorovat též i obrovské krize, které vedou  k nechutenství modlit se a odnímají uspokojení  z modlitby. Je to pohyb plný nesouladu, vnitřních válek.  Je třeba umět čekat. Značná část těch, kdo svým  neurovnaným životem ztratili chuť se modlit, vracejí se  a přecházejí do klidného rytmu, ve kterém se dokáží  odevzdat Bohu.
 Děti nemívají pohled zaměřený široko do světa,  nemilují abstrakta. Berou však všechno vážně a nečekají  na odpověď, mají-li vedle sebe silnou osobnost, která  tyto krize dokázala v sobě ne lámat, ale vyřešit. To je  to velké nalezení osobního náboženství. Nepodceňujme je  ani u těch nejmenších. Každý i z našich nejmenších adeptů  chce něco dělat jinak než velcí. Nový důkaz toho, že dítě  nesmí být v žádném případě považováno za naši zmenšeninu.  Nemůžeme proto používat své vlastní šablony ať jsou  sebedokonalejší. Dítě je individualita specificky  utvářená a vyžaduje si osobní přístup.
 Druhá skupina, více neklidná; bylo nutné nutit děti  k soustředění. Plná rozporů, nepokojů. Modlitbu  vynechávala. Jestliže se podařilo překonat nechuť  a bezútěšnost, nastalo uklidnění, úleva. Tato skupina již  chápe svět poněkud vážněji, ale nedovede snést jakýkoliv  diktát, tedy ani ne určitý úmysl anebo cíl modliteb  společných. Odkládá všechno, co znamená povinnost,  nucení. (Lothar Zenetti, Morgens und Mitwochs, Verlag  Pfeiffer, München, 1963).
 Časové nechutenství neznamená ještě nevěru. Většina  ze všech dotázaných zůstala věrná jen dětské modlitbě.
 Všímal jsem si rytmu modlitby u 10letých chlapců.  Záleželo na inteligenčním quocientu. Většinou byl rytmus  klidný, bojím se říci, že povrchní. Nic nevykolejovalo  myšlenkově z jeho předsevzetí anebo cíle, ke kterému  chtěli prakticky přinutit Pána. Tyto děti nepochopí ještě  vnitřní modlitbu, myslím tím modlitbu jako pramen, ze  kterého by čerpaly vnitřní klid. Zato l2-letí nebo  l4-letí cítili odpovědnost za svěřené děti. Rovněž bylo  radostné sledovat ty, které se podařilo nadchnout  k modlitbě za všechny, s nimiž se potkávají. Vše napojují  na Boha. Modlitba se tak stala sociálním jevem.
 Na dotaz: "co je modlitba", jen 420 z 500 chlapců  odpovědělo správně. Ostatní se nevyjadřovali.
 Při otázce, "proč se modlíš" - 70 % mělo  egocentrické zájmy, ostatní prosili sice za druhé, ale  chtěli si vynucovat vyslyšení.
 Z dotázaných 500 se ráno nemodlilo 85 %. Po cestě do  školy se modlilo jen 30 %. Večer se modlilo téměř 50 %.  Ostatní modlitba nevzrušovala.
 Při otázce, proč se nemodlíš - zněla odpověď téměř  vždy - zapomenu, nemám čas, zaspím, nemůžu vypnout  televizi, anebo se mi nechce. Téměř 80 % odpovídalo, že  se modlí jen modlitby, které se naučili v náboženství  nebo doma v nejranějším dětství. Jiní opakovali modlitby  dospělých. Proto tvrdím, že neživá, neosobní modlitba  dospělého nemůže být jako faktor naší výchovy.
 Sv. Tomáš nazývá modlitbu nejvlastnějším úkonem  náboženství. Je nutné při každé instruktáži upozornit na  důležitost modlitby. Nutnost modlit se je zásadní. Tam,  kde se modlily děti v rodině, nebylo potřebí ani této  instruktáže.
 Důležitou úlohu hrála též modlitba růžence. Modlily  se ho rády tam, kde používal prstenový růženec, uzlíky na  provázku nebo lecjaké značky. Pro změnu se naučily na  oddílové schůzce modlit růženec morseovkou. Děti mají  rády změnu a "vzrůšo".
 Při otázce, jakým způsobem se modlí jejich rodiče,  téměř 90 % odpovídalo, že je nesledovaly. Jen tam, kde se  modlili společně, vystupovala modlitba jako opravdový  činitel sebekázně. Více jak polovina chlapců ani při  modlitbě nedokázala vypnout televizor anebo napřed se  modlit a potom se věnovat osobním zájmům. Modlitby  prosebné byly vždycky na prvním místě, na druhém místě  byla modlitba za spolužáky anebo kamarády. Velmi malé  procento pomýšlelo na vděčnost vůči rodičům. Tam, kde  jsme měli možnost nejdříve je naučit tichosti jako  předehře, aspoň větou vyložili obsah modlitby, tam jsme  cítili osobní zaujetí a zodpovědnost za to, co se bude  dít dál nebo co mají vykonat. V modlitbě se nesmí nikdy  pospíchat, tím méně modlitbu zkracovat pro jakýkoliv  vnější úkon. Děti, které se naučily mít radost  z modlitby, neopouštěly ji a považovaly modlitbu za  výsadu. I modlitby naučené bylo třeba vysvětlit. Denní  přehled - tzv. zpytování svědomí - bylo nejlepší  přípravou i na modlitbu příštího dne. Není možné, abychom  ve svém vychovatelském úsilí pominuli právě tuto páteř  našeho úsilí o duchovní růst.
 P ř í r o d a
 Ideální výchovné prostředí pro jednotlivce i pro  celé skupiny je nedotčená příroda. Je to oblast, kterou  jsem mohl z největší blízkostí pozorovat, a která  nabízela i různé výchovné metody. Louky, hráze, rybníky  i přilehlé lesy učily skutečnému řádu. Jedinečné možnosti  ztvárňování každého člověka, tím více dítěte! Úžasná  velikost přírody spočívá v tom, že můžeme v tichu  pozorovat a všechno, i to nejvznešenější se stává  blízkým. Vše složité (zvlášť se tak jeví městskému  dítěti) - se projevuje v jednoduché účelnosti, kterou Bůh  přírodu obmyslil. Celý systém dnešního rodinného života,  stejně tak jak všechny veřejné instituce, spolky,  společenství nebo komunity jakéhokoliv druhu, jsou  bohužel přesyceny spěchem, ruchem, neklidem.
 Chceme-li však vychovávat v přírodě, nesmí být  zasažena negativními vlivy průmyslu nebo lidské  nešikovnosti či hrabivosti. Přírodním prostředím myslím  zdravý les, krásnou květnatou louku, čisté rybníky,  hvězdné nebe nezatížené kouřovou clonou. Jestliže  v rodinném prostředí máme možnost navádět celou výchovu  na krásu přírody, která přiléhá buď k rodinnému domu  anebo je snadno dosažitelná, podaří se nám setřít  kontrasty uspěchaného neklidného života. V tomto případě  se nám nejedná pouze o růst fyzický, který ve většině  rodin i našich adeptů je v popředí zájmu, ale jde tu  o vytváření a usměrňování harmonie duše i těla mladého  člověka. Jediným možným činitelem, kde člověk může jako  celek prospívat, je kontakt se skutečnými živými  organismy.
 Každé dítě a zvláště dospívající je vášnivým  pozorovatelem, chce napodobovat. Je to snadná cesta,  kterou je možno otevřít právě úzkým kontaktem v přírodním  prostředí. Krása přírody umožňuje přiblížit se  i k záležitostem Božím. Kontakt s přírodou umožňuje  rozvoj dítěte v mnoha formách: Rozvoj dovedností  (sběratelství rostlin, plodů), hbitost ve zdolávání  přírodních překážek, umění žasnout nad přírodními úkazy  - (Bůh se tak stává zřejmější), umění ztišit se (důležité  - hlavně později, aby se mladí lidé naučili harmonicky  domýšlet problémy a řešit je). V přírodě, ať je to les,  louka, rybníky nebo pláně, ustupuje všechno, co je  oficielní.
 Zde nastupuje zcela jiný druh života, ve kterém hoch  i dívka mohou zachycovat vyšší Boží mluvu. Přímý styk  s pramenem anebo s klíčícími semeny navozuje již sám  témata, ve kterých dostávají přímou odpověď i kam se mají  zařadit, aby se harmonicky vyvíjeli. Velkým neštěstím  jsou velkoměstské aglomerace. Zde je daleko k čistému  vzduchu, k pramenité vodě, k jasnému nebi, ale často  i k přímému, dobrému člověku. V přírodě vládne ovzduší  svobody, a zvláště mladý člověk se velmi snadno podrobuje  všem nutným zákonům, které chápe, je odůvodňuje a bere za  své. Je to tak samozřejmé, že dýchá čistý vzduch. Prvně,  co je pro mladé lidi důležité, je znát a rozlišovat  rostliny, zvířata, klima. Z hluboké znalosti může teprve  vyrůst i velká láska a obdiv ke všemu, co příroda nabízí.  Není ovšem řešením, jestliže rodiče vystrčí doslova dítě  do přírody, myslím tím letní tábory, aby měli od něho  pokoj. Les, louky, hvězdné nebe se vším, co nás udivuje,  musí být kulisou, ke které nás starší zkušený bratr či  sestra vede, naučili nás číst tuto knihu se zaujetím  a s dobrotou ve vlastní duši. Z každého setkání  s přírodou, i denního, je důležité si dělat osobní závěry  pro náplň vlastního dne.
 Můžeme zde uvažovat o směru, který nám podává systém  Baden Powella a Setona. Stali se v tomto ohledu zcela  nedostižitelní. Vycházejí ze samozřejmého pozorování  přírody, ke které musí mít každý vychovatel vřelý vztah.  Každá nejmenší věc se dá výchovně využít. Osvědčila se  vycházka s těmito mladými adepty, rozdělenými do malých  družin. Starší bratr anebo sestra instruuje nenápadně své  svěřence o tom, co právě potkávají, rovněž nenápadně je  provokují, aby přicházeli s nápady, jak chtějí dané  prostředí zlepšovat. Snad těchto několik poznámek:
 l/ Co upravím ve svém prostředí, aby zde nerušil  nepořádek.
 2/ Co zde mohu zachytit pohledem nebo sluchem.
 3/ Co mi schází v přítomném okamžiku, abych svůj  život sladil s tímto nádherným přírodním prostředím.
 4/ Jak se naučím správně žít mezi tvory nižšího řádu  i mezi lidmi.
 5/ Jakým způsobem budu svou vnitřní radost  projevovat navenek.
 Jde tedy o systematickou výchovu. I kněz má zde  nejlépe otevřenou Tvůrcovu knihu. Nepřecházejme  maličkosti. Mějme úctu ke všemu; ať je to brouček,  houbička, žabka anebo strom, všichni musejí vědět o tom,  že jsme je pozorovali s láskou a nekazili jejich  tvářnost. Tento postoj utvářený v přírodním prostředí  zaujímá pak dítě ke všemu, co vytvořili lidé, ale i ke  každému vychovateli. Učí ho od těchto věcí viditelných  a blízkých i obdivu k Tvůrci. Ryzí vztah k přírodě navodí  nezatížený poměr ke každému člověku. Proto se  samozřejmostí chráníme a opatrujeme všechno, co vedle nás  roste. Jedinou možnou metodou, jak zvládnout svěřence je  družinový systém.
 Jedinec může sledovat své pokroky i neúspěchy, ve  srovnání s těmi, kteří s ním žijí v určitém společenství.  O to usiluje dobře vedený skautink. Je zde zachycena do  viditelných tvarů aktivita vnější i náboženská. Nemusíme  tedy hledat nové výrazové formy. Obdiv a úžas nad  důsledností, krásou, pracovitostí a účelností prostých  mravenečků vede i naše svěřence ke stejným projevům. 
 Z opravdového pozorování přírody nezatíženého tím,  co z přírody těžíme, dostáváme se k sociálnímu cítění.  Děti samy vyjádří svůj vztah v nenápadném chvalozpěvu na  oslavu Boží. Vycházíme tedy od pozorování úkazů, dějů  i života kolem sebe a z toho vyvozujeme nutnou cestu  k vlastnímu růstu, od věcí přirozených k záležitostem nad  námi. Do prostředí, kde kulisou je les a kobercem  rozkvetlá louka, dobře zapadá i slovo Písma, zvláště  podobenství, které Pán bere přímo z přírody. Člověk se  učí být pozorný a žít v Boží přítomnosti. (Le Louvetisme,  comme methode d éducation, Pere Doncoeur, Aumoniers,  Paris, 1962).
 Velmi snadno můžeme využívat touhy mladých lidí  prosadit se. Zde jsou nedozírné možnosti. Mohou cvičit  talent pozorovací, mohou překonávat různé překážky, učit  se všem přírodním projevům, a co je velmi prospěšné, učit  se z přírody řádu. V přírodě snadněji pochopí a lépe se  jim vypráví o statečnosti anebo i o slaboštví. Přijde-li  do družiny rozmazlené dítě, snadněji se v přírodních  podmínkách vyrovná s ostatními, aby nerušilo harmonii  družiny vedených staršími. Naučí se dokonce i prohrávat,  a to je velké umění. Zde poznají i sílu přátelství.  Pozorovali jsme ve všech projevech, za jak krátkou dobu  dovedla dobře vedená výchovná činnost v přírodě  neutralizovat škodlivý vliv ulice nebo hrubosti  z vlastních rodin. Je však nutné, aby družiny byly  sladěny pospolitostí, aby tam nevystupovaly velké  kontrasty z nevyrovnaných sociálních anebo mravních  prostředí rodin.
 Příroda nesnese žádná prázdná místa. Můžeme na tuto  skutečnost navázat a poučíme děti, že žádné úsilí nesnese  prázdnou dobu. Myslím chvíle, kdy se dětí nudí, nemohou  rozhodnout, co mají dělat dál. Předpokládáme však, že  děti nebudou v přírodě zcela samy. Usilujeme o to, aby to  byla vždy alespoň menší družina, vedena starším bratrem  či sestrou, kteří se jí plně věnují.
 V přírodě se děti naučí i rvát se s prostředím,  které jim nebude nikdy nadlehčovat. Odvaha i zručnost  potřebují přírodní kulisu. Ani vychovatel, i když je to  kněz, nesmí považovat cestu do přírody za útěk do  dětských let. Jde o přímou přípravu pro mnoho eventualit  života dospělého. Největším darem družinového systému je  podřízení se samozřejmé kázni. Stejně smýšlející chlapci  nebo dívky podpírají jeden druhého. Z tohoto požadavku  vyrůstá touha sloužit za všech okolností a každému, kdo  pomoci potřebuje.
 Příroda je zde jako prostor pedagogiky  i v nadpřirozeném pohledu. Ani Seton ani Baden Powel  neberou do přírody nevěřícího člověka. Je to tvor, který  je celým svým bytím podřízen věčnému zákonu. V přírodě na  tom tolik nezáleží, zda zaplňujeme čas hrou nebo ručními  pracemi, zde vychovatel či kněz má největší možnost  technicky navazovat na působení Boží, a to je náš  největší cíl. Naším úkolem (vychovatele nebo kněze) je  využívat v přírodě největší možnosti - navazovat na  působení Boží.
 Mladí lidé chtějí pozorovat krásný život na lidských  vzorech, život žitý pravdivě, skutečně, jak to vidí  v přírodě. Odmítají zvlášť v tuto dobu všechno  přikrášlování, jak je tomu v mnoha životopisech svatých.  Nechtějí slyšet o lidech, kteří žijí v odlišných  podmínkách. Hledají proto s vychovatelem blízké vzory,  které mohou následovat i ve svém všedním životě. Proto je  mu blíže sv. František s jeho láskou k tvorům nebo jeho  žák sv. Antonín s jeho praktickým přímým působením mezi  nimi. Toto náboženství je skutečnější tím, že vyžaduje  přímou spolupráci. Učme je v tuto dobu písni sv.  Františka na oslavu tvorů. Výchova v přírodním prostředí  se nespokojí v žádném případě jen s pasivním pozorováním.
 V přírodním prostředí snadněji vedeme mladého  člověka k touze po vlastním zdokonalení, k sebevědomí, že  může být oporou slabším a ochráncem přírody a všech  výtvorů lidských rukou. Podaří-li se nám u 11 - 14 letých  dětí vzbudit živelný zájem o pozorování přírody zjistíme,  že téměř 80 % z nich snadněji překlene nesnáze dospívání.  Každou skutečnost, tedy i přeměnu vlastního já, bere jako  skutečnou realitou, takže jej nevyděsí žádný úkaz  proměny. Cítí snadněji s ostatními, je ohleduplný pro  celý nastávající život.
 Městské dítě, které je většinou plné neklidu  a nejistoty, získá v přírodě snadno mužné sebevědomí  z toho, co ví a co dokáže. V přírodě odkládá vychovatel  i dítě nadměrné spekulace a přijímá přirozené mravní  normy. Je to patrné zvláště tam, kde dítě zápolí  s pocitem křivdy nebo viny. Každý jedinec, který se  nechává ovlivňovat přírodním prostředím, musí uznat, že  i sociální vývoj musí být prostý náhod. Je podřízen  přesnému řádu. A tento řád dítě s ochotou přijímá, i když  vyžaduje námahu. Jde zde o výchovné zakořenění mladého  člověka ve skutečné domácí půdě bez toho, že by se velmi  levně poddával někdy nadměrnému nadšení přílišné skepsi.  Hoch, který má rád přírodu, stejně jako dívka, se nedají  zlomit. V přírodním prostředí dítě daleko rychleji  vyzrává, protože se musí naučit pozorovat a je často  nuceno žádat vysvětlení dospělého člověka. Tyto normy  však přijímá nenásilně.
 Mladí lidé chtějí dokázat sílu vlastní vůle,  pomáháme jim v tom, stavíme před ně osvědčený vzor. Je  dobré mít vyšší požadavky. V přírodním výchovném procesu  vidím nutnost v následujících bodech:
 a/ Umět se rychle a radostně rozhodovat pro to, co  vidíme jako dobré. Z toho vyplývá krátké heslo "ihned  a rád".
 b/ Umět reagovat na jediné slovo (všechno se říká  jenom jednou); příroda nic neopakuje ve stejné formě,  tedy ani v životě nemůžeme čekat, že vždy bude možnost  opravovat své nedůslednosti.
 c/ Denní dobrý skutek, který sociálně zasahuje do  společenství, ve kterém se dítě pohybuje; znamená to  využití vlastní tvůrčí vynalézavosti, (konkrétně komu,  jak pomůže a udělá radost). Chce to ale věcně zamířit na  nejbližší cíl, neodkládat.
 d/ Stanovit svěřeným vyšší normu, než je běžné kolem  nás. 
 Musím! - nebo mohu? Já to dovedu. Hoch nedovede  čekat; jedná bezprostředně a chce vidět výsledky.  Vybíráme proto hry i úkoly takového druhu, aby mu  pomáhaly doma realizovat to, co bezprostředně získal  a čemu se naučil.
 e/ Je nutná kázeň, nic se nedá získávat bezbolestně.  je potřebí sebekázně. Dejme dětem možnost, aby se cvičily  v sebezáporu. Odříci si něco, co nemusí nutně mít  a pomoci tím druhým. Tak dokáží svoji statečnost.
 Tzv. tvrdý týden znamenal pro ně odpočinek jen na  tvrdém prkně. Tzv. žíznivý týden - jim představoval  ukázněný vztah ke všemu, co jindy měly rády, týden odvahy  znamenal hledat všechny možnosti, jak zastoupit dospělé  a vzít na sebe jejich námahu. V týdnu dovedných rukou  musely ulehčit matce nebo otci vedení domácnosti.
 V týdnu zvláštní péče musely děti, zvláště  jednalo-li se o děti venkovské, opatrovat hospodářství  nebo i zahrádku.
 Zvláště dospívající děti mají poznat své meze. Mají  vědět, kolik vydrží žízně, kolik hladu, jak daleko  doskočí, jak rychle dokážou běhat, kolik uplavou, jakou  dálku ujdou, aniž by naříkaly na nepohodlí. Musí poznat,  co udělat, aby je především doma měli rádi. Chlapec se  rozhoduje bezprostředněji, zatímco dívky v našem  prostředí jsou ostýchavější a někdy z přirozené pomalosti  raději čekají, jak to dopadne. Byly jen výjimky, že se  dokázaly rozhodovat stejně pružně jako chlapci. I ony  musejí mít příležitost projevit svou statečnost,  pořádkumilovnost, hbitost a dobrotu zvláště tam, kde je  dospělí potřebují. Děti vedené k lásce k přírodním úkazům  snadno překonávají skepsi či smutek. Ty, které jsme měli  možnost ovlivňovat přírodou, zůstaly o mnohem výše  i mravně.
 Zavrhuji však volné, libovolné toulky bez norem, bez  kázně, bez cíle. I částečné cíle musejí být pedagogicky  usměrňovány. Příroda jim ukazuje, že není možná žádná  jednotná šablona. Děti se snadněji vedou v přírodě  k samostatnému úsudku a k ráznosti v jednání. Zde při  jakémkoliv setkání, u strážného ohníčku anebo ve volném  rozhovoru na pasece - můžeme snadněji vyložit nutnost  úcty k danému slovu, úctu k pravdivosti, naučíme je méně  hovořit a vážit si tajemství, takže dovedou chránit svůj  vnitřní život, ale i soukromí rodiny a druhých.
 Příroda nezná žádné převratné skoky. Proto i mladí  lidé snadněji pochopí problematiku nutnosti pozvolného  duchovního růstu, ne snadno a rychle. Pozorováním  přírody, odkládali pozvolna i někdy přinesené  hrubiánství, ale neupadali také do protivného  svatoušství. Zamítají jednoduše všechno, co druzí  získávají laciným, třeba nepoctivým způsobem.
 Jeden z nejdůležitějších požadavků je: "do přírody  vždy s veselou náladou a s čistou duší". Příroda pomáhá  chlapci či dívce rychle napravovat každý chybný krok.  Nepřivádí jej k formální lítosti. Klade možnosti, jak  působit na okolí. Ohleduplnost k tvorům jej vede  i k přirozenému zdůvodnění nutnosti: "mít rád".
 Cítí, jak se zbavuje osobního sobectví, nehledá  přednější místo, lepší sousto, neprosazuje se hlučným  hovorem, neskáče do řeči, nesbírá jen funkce a nechová se  nápadně.
 Dovede se stáhnout, hovoří-li dospělí. S pozorností  sleduje, co dospělý anebo vychovatel radí. Je tedy možná  gradace v pohotovosti, obětavosti. Nečeká na odměnu. Na  přední místo staví vždy toho druhého a sebe jako možného  spolupracovníka.
 5
 Podporují-li rodiče jeho touhu po poznání přírody,  učí ho šetrnosti, velkorysosti, splnili maximální  požadavek všech výchovných systémů, tj. působit nenápadně  dobrotou a intenzitou velkodušnosti na své děti.  Vychovatel pak jen pokračuje na dobrém základě, který  položili rodiče.
 Žádný z hochů ani z dívek nepovažuje dosažený stupeň  za dostatečný. Projevovala se u nich stálá touha být před  ostatními. Z toho vyplývá jedno heslo: "být lepší  a rychlejší aspoň o několik metrů a minut, než jsou  ostatní".
 Jestliže jsme dokázali vštípit našim dětem jednu  z velkých zásad - "budit slunko", rozšířili jsme jim  možnosti růstu. Nadprůměru dosahují většinou děti jenom  tím, co dokáží vtěsnat do doby, kdy ostatní "nic  nedělají", "o ničem vážném nepřemýšlejí", "nikomu  nepomáhají" anebo "se nudí".
 Děti zvyklé na pozorování přírody, nikdy  nezpohodlní. Dokáží pochopit již před dospíváním, tak jak  to zdůrazňuje (Teilhard de Chardin) nutnost zdokonalování  všeho, kdekoliv se pohybují. K výchově v přírodě nemůžeme  však přistupovat bez přípravy. Zde udělá i vychovatel  - kněz víc chyb než užitku, jestliže se domnívá, že stačí  na to teoretická průprava bez osobního prožitku. Tedy  technicky i teoreticky je třeba zvládat všechno to, co  nabízí tak důmyslný systém, jímž je posvátná příroda.
 Výborná metoda, se kterou vystačíme možná i celá dvě  léta v jakémkoliv věkovém stupni, je rozdělení přírody na  patra. K tomu nám pomohla minulá, sice nucená, praxe  z dolů anebo z pracovišť na povrchu. I malé děti rády  poslouchají a přizpůsobují se velikosti líčení tohoto  posledního patra, které jsme měli možnost pozorovat.  Jestliže jim chceme přiblížit grandioznost vesmíru,  začněme vždycky co možná nejníže pod povrchem Země.  V každém společenství děti od nejmenších po největší se  zatajeným dechem poslouchaly toto vyprávění. Popisovali  jsme zkameněliny, zuhelnatěliny nebo ložiska skalice nebo  otisky plavuní, kapradin anebo shluky těch  nejnádhernějších pyritů, které jsme s velkou oblibou  loupali, abychom je mohli napovrchu hodnotit. Zde všechno  časově omezené ustupuje. Každé dítě v němém úžasu  sleduje popisování věčnosti stvoření. Vyprávíme  o odstřelení obrovského zkamenělého kmene listnatého  stromu, starého téměř 500 let, jehož jedna třetina byla  víc než tři metry, kde zbylo již jenom obrovské ložisko  pryskyřice, a přikrývalo suk na tomto kmeni (téměř  kubický metr hmoty). Tak se dovídaly o nejkrásnějším  důkazu velikosti stvoření. Z těchto šachet se dá snadno  přejít na jeskyně, ty jsou již jim bližší, protože mnohé  už třeba navštívily.
 Nechme je počítat tisíciletí podle krápníků  a vyveďme je potom na světlo, kde se mohou rozhlédnout po  nenápadném terénu, pod nímž je celá tato utajená krása.  Jak je pak jednoduché přejít na další patra, ve kterých  se pohybují naši hlodavci. Obrovské pole, kde můžeme  cvičit i svoji obrazotvornost, kde ale dítě pozná  moudrost rovnováhy v přírodě. Jestliže jim pak ukážeme  lišejníky, mechy, nízké rostliny, přírodní květiny  a vedeme je ke křovinám a lesům, pak už jim nezbývá než  zvednout hlavu a pozorovat nad sebou plující mraky.  Můžeme jim dávat jména, která jim patří. Otvíráme jim  knihu o stvoření, abychom jim zdůraznili, jak všechno je  moudře zařízené tam, kde zlý člověk nezasahuje.
 Většina našich posluchačů dokáže pozorně sledovat  a hledat, jak by mohla realizovat své poznání přírody.  K této kapitole by se měla družit ještě i jiná část, kde  dítě vyzpívává svůj optimismus, tedy úcta k tónům, které  nejdříve zachycuje v přírodě a potom vyluzuje na různých  nástrojích. Je to pole, které se nedá nijak omezit. Velmi  důležité je poučit dívky i chlapce o nutnosti kultury  oblékání a ohleduplnosti k jiným. Dá se k tomu dobře  využít pobytu u vody, ale i ve volné přírodě: ukázat, jak  příroda ve své nádheře plýtvá krásou šatů u nejprostších  květin.
 Děti pak odloží vyzývavost i v oblékání, když si  uvědomí soulad a harmonii, která vládne v celé viditelné  přírodě. 
 Druhou kapitolou výchovného cíle je získání  dovedností. Ukážeme dětem možnosti, jak se dá využívat  různý materiál. Děti se budou snažit realizovat všechno,  co by druhým zpříjemnilo život. To je další prostor,  který může být posvěcován zaměřením na Věčného. Je víc  než doplňkem. Učí naplnit volný čas. Žádné dítě, které  vyrůstá v úzké návaznosti na přírodu, se nebude nudit  a to považuji za výhru života.
P o ř a d í    z á j m ů
 Sledujeme-li naše hochy nebo dívky chceme z jejich  vnějších projevů vyvozovat zájem o záležitosti duchovní.  Všimneme si, čemu dávají přednost ve svém praktickém  životě. Musíme poznat rozdíl mezi tím, co považují za  biologicky nutné, tedy za střed svého zájmu a co je pouze  projevem, že chtějí na sebe upozornit. Většina potřeb  vychází z přirozenosti samé. Myslím tím ale děti, které  vyrůstají v jakémsi středně umravněném prostředí.
 Některé kladné vrozené dispozice stačí jen  zušlechťovat a směřovat ke společenství. Totéž platí  i vzhledem k Bohu. Chceme-li, aby svěřený měl vřelejší  vztah k Bohu, využijme jeho talentů, dovedností, hudby,  rytmu, zpěvu, vitality. Analýzu mezi tím, co je pro něj  nutné a o co může mít pouze zájem, si musí mladý člověk  provést sám.
 Vycházejme z nezbytností jeho životního zaměření,  respektujme přirozenou stránku jeho napojení na  společenství a hleďme, aby rostla jeho chuť obohatit  svoje vnější i vnitřní projevy. Všimněme si několika  požadavků, které u mladého člověka převládají.
 1/ Nemůžeme tvrdit, že touha po potravě je prvním  požadavkem. Je to jen asi u 20 %.
 2/ Odívání mladého člověka - myslím tím celé  generace; chce se výrazně lišit od generace starší =  předcházející. Dospívající, kteří jsou intenzivně vedeni  ve své rodině, dbají na úpravu, čistotu i módu. Chlapci  ze 40 % vyjádřili své přání pěkně se oblékat - "být  oháknut". Zde se střetáváme s jejich touhou po vyniknutí  v tanečních anebo při jiných příležitostech (diskotéka  apod.), ke kterým tíhnou nyní již živelně i 15letí  a mladší. Chlapci zůstávají v úpravnosti a vkusu za  našimi dívkami. 30 % městských chlapců se dá výstřední  cestou, koketuje a z 200, které jsem sledoval, bylo 92  zcela výstředních. Při bližším zkoumání to bylo způsobeno  většinou přílišným napodobováním televizních vzorů.
 3/ Způsob bydlení. V 60 % bylo hochům zcela  lhostejné, jak se doma bydlí. A mnoho z nich nemělo ani  chuť zlepšovat své prostředí. Z 590 - 354 bylo po této  stránce indiferentních. Děti, které měly od svého raného  věku svůj vlastní osobní koutek, kde si mohly číst,  kreslit i číst Písmo sv., dovedly zasahovat operativně  i u svých kamarádů. Jen však ale 22 % z dotázaných  dospívajících hochů by dalo přednost bydlení ve svém  vlastním rodišti. Většina z nich toužila po velkoměstském  životě, imponovaly jim možnosti, které jim třeba lživým  způsobem nabízely veřejné sdělovací prostředky.
 Mnoho procent odmítalo zásadně bydlení  v panelákových aglomeracích. 90 % z dotázaných hochů ze  180 - 162, toužili po tom mít dobře situované rodiče ve  městě, ale mít výhodu zdržovat se co nejčastěji  u prarodičů na venkově.
 4/ Většina dětí z města i venkova až do doby  dospívání (90 %) - ráda hraje rozmanité hry. Této  aktivity je nutno využít i v náboženské oblasti (soutěže,  kvízy, scénky, hříčky ve znalostech liturgie, církevních  dějin, katechismu apod.). Bylo nápadné, jak zaostávaly  děti, které byly zahrnuty a přesyceny hračkami a nebyly  si nuceny cokoliv vyrábět samy. 
 Z venkovských dospívajících téměř 100 % muselo mít  kolo; o něco méně toužilo po bližším setkání s motory  anebo i s náročnějšími stroji. Víc než polovina jich  vášnivě sledovala fotbal, ale jen pětina z nich byla  ochotna hrát hokej, házenou, tenis či volejbal. Necelých  20 % z nich bylo zamilováno do divadla. Zajímavá studie,  (uvádím v jiné kapitole), ukazuje na využívání možností  přírody. Zde se však projevoval malý zájem o získávání  vědomostí ze světa rostlin, brouků, hornin. Považovali to  za velkou námahu. Všeobecně je malý zájem o formaci  v přírodním prostředí, např. skautským způsobem. Velkým  nešvarem je tranzistor v přírodě. Způsobuje pohodlnost  v myšlení a nesamostatnost. Navíc působí rozkladně na  mladou duši.
 5/ Jen 20 % z dotázaných chce se učit hrát na nějaký  hudební nástroj. Je více těch, kteří hrají z donucení  rodičů. Většina však z nich měla již v raném dětství  zálibu ve filmech a v divadle. Proto i divadla loutkové  hry s náboženskou tématikou mohou být užitečným doplňkem.  Tázali jsme se na sledování televizních programů. Ani  celých 5 % nebylo ochotno delší dobu se zříci televize.
 6/ Prázdniny a cestování jsou středem zájmu u všech  dotázaných. A bylo zajímavé, že u dívek i u chlapců  prázdniny hrály jakýsi, i když mlžný, ale dosažitelný cíl  od začátku školního roku. Po prázdninách zůstávaly  vzpomínky. Ihned se však ozvaly touhy po prožitcích  v příštích volných dnech.
 Sledovali jsme rovněž, jak užívají dospívající  prázdninových dnů. Ztrácejí mnoho času nekonskruktivním  přemýšlením o nicotkách, touží po neuskutečnitelných  dobrodružstvích. Rodiče z 80 % jim do způsobu využívání  prázdnin nezasahují. (Volnost o prázdninách je často  jedinou motivací při učení). Chtějí "mít od nich klid"  V náboženském ohledu omlouvají neúčast na svátostech,  popř. i excesy v mravních projevech, jako "v prázdniny  nesmíme druhé sekýrovat".
 7/ Zvyšování všeobecných znalostí a poznatků, jako  je učení se cizí řeči: ani ne 30 % projevilo ochotu  dostat se nad to, co musím. Většina z nich považovala  naplnění volného času studiem a četbou jen za  prodlužování obtížného školního období. Jen pod vlivem  silného příkladu vychovatele, k němuž měli důvěru, bylo  možné je zaktivizovat.
 8/ Další sféra, ve které zvláště dospívající chlapci  chtějí nějakým způsobem upozornit na sebe, je touha  imponovat stejně starým dívkám. Někdy je to jen snaha  vyrovnat ztrátu vlastní rovnováhy. Chtějí uplatnit  přednosti, které se dívkám líbí. Mnozí z nich se však  znemožňují, protože většina projevů není jim vlastní,  jsou převzaty od jiných. Touha imponovat může se stát  pozitivní hybnou silou v mravním růstu, zůstane-li jejich  vztah k prostředí i dívkám ryzí, čistý. Projevovalo se to  v učení, chování i celkové aktivitě. Druhá a to větší  polovina se vydává už ve svém dospívání na nebezpečnou  cestu nekontrolované erotiky, třebaže až do svých 13  - 14 let žili dobře a čistě. 
 9/ Touha po společenství - po partě. Ve většině  případů to byla jen odpověď na zklamání vlastní rodinou.  Častá fluktuace bydlení anebo střídání oblastí, ve  kterých rodiče vyrůstali, narušovaly možnost sjednotit se  s prostředím i názorově. Mnohost společenských zájmů  zanechávala v našich adeptech nevyrovnanost, zvláště  jednalo-li se o období dospívání; ztráceli pevné pouto  s vlastní rodinou.
 Jen tam zůstali společensky silní, kde první  autoritou byla i v náročných obdobích rodina. Jen 12 %  rodičů ze 160 tázaných nacházelo však čas ke společným  rodinným aktivitám.
 10/ Jen asi 10 % hochů a méně ještě dívek dávalo  najevo svůj zájem o dění v obci nebo ve farnosti. Ostatní  neměli zájem o aktivizaci veřejného života, pokud na ně  nepůsobila silná osobnost, nebo nebyli vedeni z domu  svými rodiči. Jejich účast se omezovala pouze na veřejné  vystoupení (např. ve sboru), pro farní rodinu však  nedovedli obětovat čas ani námahu. 
 11/ Každé dítě touží po jakési tišině, po stabilitě,  po pevném prostoru. Od útlého dětství již hledají své  místo ve společnosti. Dovedou zvlášť citlivě rozpoznat  pravdu a přetvářku.
 12/ Projevuje se malý zájem o náboženskou formaci  vnitřního života: Ve smíšených komunitách byl tento zájem  o vnitřní růst, řízeném náboženstvím až na posledním  místě. Jen 6 % z 1.000 dotázaných mělo jakési ponětí  o náboženské formaci. Ještě méně se jich však dalo  přesvědčit, aby právě oni, svým hlubokým životem  formovali své okolí a bližní. Tento svůj názor mohu  potvrdit i výzkumem, vedeným P. Smidtem (Aumoniers scouts  de France, Paris, 1964), který uvádí, že z 1.200  čtrnáctiletých chlapců necelých 7 % mělo zájem o věci  víry. Jen zmíněných 6 % u nás dokázalo si udržet zájem  o náboženské hodnoty, a to jen proto, že měli v blízkosti  silnou osobnost (otec, matka, kněz).
 13/ Snahu vést živelně projevuje 80 % mladých lidí.  960 z 1.200 vidí výhodu v tom, stát v čele, než být  jedním z davu. Podle jejich mínění je lépe útočit  a druhému nechat možnost obrany.
 Stále není dost důrazně připomínána nutnost vytvářet  prostor k radosti. Připravme mladé lidi na to, že i jako  odborníci nebo řemeslníci budou muset často konat práci,  která je nebude naplňovat a nebude odpovídat jejich  představám a kvalifikaci. A přesto, ať vkládají do díla  veškerou energii, přistupují k němu s radostí a úsměvem,  protože vytvářejí dílo, které má být k prospěchu  a radosti jiných. Připomínejme často mladým lidem, aby  četli životopisy mužů a žen, kteří v tomto ohledu  vynikali až třeba k hrdinství. Snad pro ně v této době je  vhodný sv. Filip Neri, Karel Boromejský, Don Bosko,  Dominik Savio a jiní.
 Nechme je vynalézat, hledat, aby i náboženství se  stalo prostorem neomezené radosti. Bude se to pak  projevovat v nadšené pomoci ve všech potřebách jiným,  tedy služba (Nazaret). Napomáhá to živému pohledu do  života. Bez vnitřní, přímé, intenzivní spolupráce  duševních i tělesných způsobilostí není možné jakékoliv  působení. (W. Lockington S.J., Durch Körperbildung zur  Geistes Kraft, Insbruck, 1924). Každou nutnost ukázněného  vystupování musíme řádně zdůvodňovat (Baden Powell,  Scouting for boys, New York, 1947). Zde nestačí pouze  důvody komunální, jsou nutné jeho vlastní.
 Každé dobro, které mohou mladí lidé vykonat, nemá  jen vyrovnávat skutečné nebo pomyslné zlo, ale mají jím  přetvářet a zdokonalovat své okolí. 
 Vidět potřeby bližních a nezůstávat vůči nim  lhostejnými. Výhodná období spolupráce s dětmi sjednotí  všechny síly, vůdce je musí umět patřičně hodnotit. Touha  po činnosti musí být vedena chutí sloužit. Vzácná  příležitost pro chlapce je možnost sloužit u oltáře,  dívky pak ve schole.
 Setkáme-li se však s typy zhýčkanými, zvláště  s jedináčky nebo s dětmi s tzv. "panelákovou" morálkou,  těžko jim zdůvodňujeme a možná je to někdy i nemožné, aby  dokázaly podstoupit jakoukoliv námahu pro společenství  i jakýkoliv duchovní růst
 Utvrzuje nás to v poznání, že každý jedinec musí být  brán komplexně. Náboženství může být motivací pro všechny  úkony i zaměření. (Eduard Spranger, Psychologie des  Jugendalters, Leipzig, 1924). V tomto prostoru však zcela  neblaze působí i třeba jenom jeden zkažený hoch ve  společenství. Jestliže kdokoliv z našich adeptů poznal  sám nebo ve své blízkosti slabost života, odmítne cokoliv  se mu nabízí s tímto zaměřením (Vinzenc Cimetti, Don  Bosco educatore, Torino), (Nicolay - Nezvedené dítky,  Olomouc, 1925). Zajímavý názor v tomto ohledu má Karel  Mosterts, (Jünglingsseelsorge, Herder, Freiburg, 1923),  který uvádí 6 základních požadavků, které nám pomohou  pěstovat duchovní život v mladém člověku.
 1/ Touha po pravdě a jasnost úsudku. Všechno, co  vychovatel nabízí, musí být opravdové, skutečné,  pravdivé. Vychovatel musí umět přiznat pravdu i tehdy,  když sám tento požadavek nesplňuje. Nesmí brát na lehkou  váhu žádnou pochybnost a otázku u dospívajících, aby se  myšlenkově osamostatnili. Má je vést k osobnímu rozhovoru  s Bohem.
 2/ Je třeba podporovat živou touhu po projevech  síly. Snaha po vyniknutí nad okolí je konstruktivní  silou. Podávat náboženství v tomto období jen jako  vnitřní pokoj, odpočinek, vyrovnání, žádnému z mladých  neimponuje. Touží po tom, aby viděl náboženství jako  zdroj síly, který je možno uplatňovat v každém praktickém  projevu. Chce se podrobit požadavkům i po vnější stránce,  ale chce prožívat radost a uspokojení z jejich zvládnutí.  Imponuje mu všechno, co deptá minimalismus v jeho duši  a klademe-li i tvrdší požadavky, můžeme být svědky  uvědomělého projevu osobní síly. Je to nejvhodnější doba  ke cvičení abstinence v každém ohledu, stává se vhodným  životodárným pramenem k pěstování sebevědomí.
 3/ Touha po nezávislosti na lidech i na věcech se  zdá být silným voláním tohoto věku. Pokud jsou mladí lidé  ovlivňováni jemnou výchovou v rodině, neodvažují se  odmítat tvrdě zkušenosti starších, nebo nedávají najevo  svoji nadřazenost nad dřívějšími generacemi bezohledností  vůči rodičům či vychovatelům.
 Aby zvládli pocit osamocenosti, musí pochopit  velikost přírody ve všech jejich projevech  a skutečnostech, nutnost splynutí s řádem kolem sebe,  jinak by mohli odpuzovat nekázní a protispolečenskými  projevy.
 V tomto období považují mladí lidé ve velké míře  (myslím tím ze smíšených společenství), náboženství za  pouto, tíhu a odmítají je úměrně k působení jejich  dřívějších vychovatelů a nevěřících rodičů. Jestliže však  byli vedeni k tomu, aby svobodně odevzdávali svůj život,  své snahy Bohu a bližnímu, hledali i dále v něm svoji  sílu. Přetrvali toto úskalí pevnou vírou.
 4/ Chlapci z družin (asi 95 %), kteří byli vedeni  láskou k přírodě, usilovali velmi intenzivně o osobní  čest. Tato síla musí být ale pěstěna. Jedině sebevědomí  bylo schopno neutralizovat nepříznivé vlivy, které  přicházely z vnějška. Sebevědomý hoch - křesťan  nepropadne nikdy poraženeckému smýšlení, které nám  poslední desetiletí nabízela. Touha po projevu osobní cti  mu snadno pomáhá, aby poznal čest Božího dětství.
 5/ Radost z vykonaného díla, ze samostatnosti  v úkolech a ve službě pro jiné. Zde se neobejdeme však  nikdy, chceme-li je udržet v této aktivitě, bez  opravdového uznání a ohodnocení. Dítě musí cítit, že  každé dílo, kterým přibývá dobra, je součástí věčnosti.  Toto vědomí mu napomáhá, že se podílí i na společenských  úkolech.
 6/ Největším dobrodiním, zvlášť pro dospívající, je  vyrovnanost. Ta je nejlépe dosažitelná životem z víry. Je  zajímavé, (podle dotazů), že naše mladé nechávají pojmy  jako: smrt, soud, peklo, trest lhostejnými. Jsou doslova  k těmto skutečnostem neteční, nebo je zásadně odmítají.  Není to problém, že generace žijí od sebe? Mladí se  s problémy - smrt, stáří nesetkávají jen v případech  ojedinělých (smrt, nemoc kamaráda). Snad jen opravdová  radost z přátelství umožňuje domýšlet tyto pravdy.  Naskýtá se zde vhodná cesta k tomu, aby mladí lidé byli  ochotni překročit hranici průměrnosti. 
 K n ě z - v y c h o v a t e l
 Vychovatel - (Citáty z Bible)
 R 2
 2O vychovatelem nevzdělaných, učitelem nedospělých,  protože máš v zákoně ztělesnění všeho poznání a vší  pravdy.
 1K 4
 15 I kdybyste měli tisíce vychovatelů v Kristu, otců  mnoho nemáte, neboť v Kristu Ježíši jsem vás já přivedl  k životu skrze evangelium.
 Nás zajímá v této práci kněz jako vychovatel,  druhořadě jako obětník. "Vychovatelem vpravdě je ten, kdo  se snaží poznat hledisko, pod jehož tlakem se přetváří  život mladého člověka" (Mc Mahon The Catholic Educational  Review, Washington 1930, str. 605). Není možné považovat  za vychovatele každého. I když všichni, kdo stojí  uprostřed společenství mladých či starších lidí, snaží se  je formovat. Nám zde jde o činitele, kteří působí bez  anonymity na růst dobra v dospívajícím jedinci.
 Můžeme směle tvrdit, že minulá léta odstranila  jakoukoliv anonymitu dobra. Člověk posledních desetiletí  hledí navázat všechnu svou aktivitu na určitou osobnost,  třeba i na svou vlastní. Za vychovatele v naší práci  považujeme jen toho, kdo dokáže, nebo alespoň se snaží  udržet mladého člověka na mravní výši, bez nebezpečí  přímého skluzu do mravní podprůměrnosti. Žádný  vychovatel, tedy ani vlastní rodiče, nejsou v době  dospívání přijímáni ze zásady samé jako činitelé  oprávnění k přímému zásahu do nitra (H. Halbfas, Der  Religilonsunterricht, Düsseldorf 1966, str. 45).  Vychovatel - kněz má své poslání precizováno v naší práci  též ještě i zájmem členů družin a oddílů, kteří jsou  formováni vztahem k přírodě. Chceme-li působit přímo,  musí splňovat určité předpoklady:
 1/ Musí zůstat nadosobně spojovacím článkem všech,  bez rozdílu. Jakékoliv stranictví, nadržování nebo  opomíjení je nepřípustné. Musí být naprosto věrný slovu,  které dává - upřímný, radostný za všech okolností  i tehdy, když jej jeho svěřenec zklame, anebo již  zklamal. Nesmí považovat žádného mladého člověka za  ztraceného když vidí, že se nepatrně vzdaluje od dobrého  života. Je zavrženíhodné, hledá-li si mezi chlapci či  dívkami "sympaťáka" a ostatním dává najevo určité  pohrdání.
 2/ V každém prostředí, ve kterém se setkává  s chlapcem či dívkou, musí vědomě hlásat Krista. Jde-li  o výchovu v přírodě, musí prokázat technickou zdatnost,  kterou posvěcuje. Stejně tak musí připomínat potřebnou  technickou zdatnost i dětem. V rozhovorech musí podávat  jasný pohled na přírodu, na svět, na život i na životy  dospělých. Každé setkání využívá k rozšíření  a prohloubení jejich myšlenkového světa. Každý  primitivismus myšlení i slov mladého člověka odpuzuje.  Mravní výši svěřených udrží jedině osobním kontaktem,  a to s jednotlivci i se skupinami. V důvěrných  rozhovorech přibližuje chlapcům či dívkám Krista jako  přítele, který nezklame, posvátnost a velikost Církve nad  všechny organizační veličiny. Musí jim dát však návod,  jak se může v přítomné době začlenit do života  a společenství Církve. Kněz nemůže vystupovat pouze jako  učitel, aniž by znal jednotlivce a celé společenství.  Musí mít přátelský vztah k mladým lidem, znát problémy  jednotlivců a považovat je zároveň i za své vlastní.  Jejich řešení nesmí odkládat. Každá otázka si vyžaduje  okamžitou odpověď a jednání. Velmi dobře může použít  znalostí z přírody. Z návaznosti v přírodě - jevy, pohyb,  zákonitosti odvozuje:
 a/ službu jiným,
 b/ zvyšování sebevědomí hochů a touhu po vyniknutí,
 c/ svobodné projevy dítěte Božího,
 d/ nutnost sebevýchovy.
 Myslím, že ve výchově mladé generace schází  důvěrník, kterého v minulých desetiletích neměli všichni  po ruce. Důvěrník - kněz, který podává důkazy bezpečí  života v přítomnosti Boží. Kněz hlubokých teoretických  znalostí, moudrý, ale ne odtažitý, který neztrácí  návaznost na problémy a věci každodenního života.
 V tomto ohledu je velkou pomocí Baden Powell  (Scouting for boys), který nenápadným způsobem učí  mladého člověka lehkosti v překonávání všech obtížných  úkolů a sloužit druhým.
 Kněz je zodpovědný za prohlubování ve víře. Všemi  dostupnými prostředky oživuje náboženskou aktivitu  - osobním rozhovorem, modlitbou, spoluprací při mešní  oběti, účastí na svátostech, a osobně zaměřenými klidnými  úvahami v tichu dne. Musí nutně hledat i odstraňovat  rozpory v každé mladé duši, se kterou se setkává. Má  pomáhat najít rovnováhu a pracovat se stejnou  neformálností jako každý technický vůdce. Kněz jako  vychovatel má nezastupitelné místo, nedá se nahradit  laikem. Zvláštní důvěrnost a důvěryhodnost dané Kristem,  umožňuje knězi vést duše. Ty naopak na knězi poznávají  spolupráci mezi Kristem a člověkem.
 Jen málo rodin dává dětem pevné základy víry,  vštěpuje křesťanské zásady, aby si víru udržely až do  dospělého věku. Musí to být kněz, který dokáže skloubit  přechod mezi činností vnější a mezi úsilím vnitřním,  které je zaměřeno na zušlechťování nitra. Tedy obojí,  ruce i srdce.
 Mladý člověk očekává, že kněz mu zprostředkovává  a vede k moderní svatosti. Negativní působení kněze na  mládež bych uvedl asi těmito jmenovateli:
 1/ názorová i faktická nepřítomnost nebo velmi častá  návaznost na minulost. Nedá se jen vzpomínat na dobré  staré časy, žádný z mladých lidí jej nebude brát vážně.  Vzpomínka je málo, důležitá je přítomnost. Kněz si musí  osvojit výchovné metody propracované v posledních  desetiletích. Musí si najít klid pro soustředění,  modlitbu, přípravu, osvěžení. Nesmí však stále negovat  aktivní spolupráci s mladým člověkem. Někdy je to i za  cenu sebezáporu, když se s láskou věnuje, jak to mnozí  nazývají "puberťákům".
 2/ Někteří kněží - vychovatelé velmi málo registrují  přítomnost jak na poli technickém, tak na poli známých  studijních materiálů, i II. Vatik. koncilu. Mladý člověk  velmi snadno postřehne tyto slabosti. Žádný kněz si nesmí  dovolit nevyužívat výjimečnosti posledních desetiletí  dějinného vývoje, musí mít přehled.
 3/ Někteří z vychovatelů - kněží upadají do  neoprávněného bolestínství. Hovoří o tíze oběti,  o vlastním utrpení, zdůrazňují své vlastní zásluhy  a dovolí shazovat jiné. Každý kněz - vychovatel, který  předstupuje před mladého člověka a očekává obdiv  a výrazný dík, odpuzuje stejně jako ten, kdo se velmi  zajímá o povyšování. Kněží jako stav jsou v přítomných  desetiletích postaveni na opuštěnou kolej. Často  v mladých lidech tkví představa, kterou přejali ze školní  výuky nebo z veřejného života, že kněz jako vychovatel je  jenom zapomenutá součást zmizelého feudálního zřízení.  Rovněž odmítají působení kněze (zvláště ti, kteří  pocházejí z obtížnějších poměrů) s odkazem: "nemůže  pochopit tíhu rodinného života" nebo "nezná život".
 4/ Mnohý z ještě působících vychovatelů - kněží nese  na sobě stopy odlišné osobní formace, která má v sobě  prvky výlučnosti, liší se od všech ostatních povolání  a od průměrného normálního života. Sami víme, jak malé  procento kněží - vychovatelů se snaží udržet krok  v poznatcích, které naše mládež považuje za samozřejmé.  Někdy přejali kněží i do svého praktického života systém  seminární nebo klášterní výchovy, a ta znamená mnohdy  izolovanost od ostatních.
 5/ Do nedávné doby nepovažovali dělníci kněze za  "svého" s odůvodněním, že nechápe jejich obtíž  zaměstnání. Život rodiny je mu vzdálen, neví o tíze  rodiny a domácnosti, nevyzná se v praktických potřebách  dne. Tento názor nám pomohl minulý režim opravit. Většina  právě z nejaktivnějších kněží byla řízením Božím  postavena do nejhorších zaměstnání a nebojíme se  zdůraznit, že většina z nich byla vynikajícími odborníky  a oblíbenými spolupracovníky.
 Více než 70 % rodičů i dětí, a to z našeho prostoru,  zdůvodňovalo svůj odklon od kněze odtažitostí od obecného  těžšího života.
 Kněz nesmí vystupovat jako člen privilegované třídy.  Častá neznalost života a liknavost v prosazování  spravedlivých požadavků spolupracovníků byla hlubokým  zklamáním, a byla důvodem k odmítnutí kněze jako  vychovatele. Zvláště tomu tak bylo u inteligence  posledních 50 let. Poukazovala na primitivnost podání  a neinformovanost, v moderních objevech. Toto mínění  přetrvává dodnes. Postavil si poslední možnou bariéru.
 6/ Přílišná staromódnost, "staromilství", pohodlné  lpění na dávno přežitých formách i literatuře, vyřadila  mnoho našich kněží - vychovatelů z běžícího moderního  života. Stali se tak těžkopádnými, zvláště v jednání  s mládeží.
 7/ Mladý člověk velmi citlivě reaguje, na rozpory  mezi hlásáním nauky a způsobem života. Formalismus  neformuje, nanadchne, nezíská, pouze odpuzuje.
 Kněz - vychovatel musí vést svěřence do bezpečí  klidu, zvláště když byla jejich výchova otřesena setkáním  s tehdy negativními projevy starší generace.
 Mladý člověk chce vidět skutečně žitá  blahoslavenství, aby byl schopen dobře zvládnout své  kolize, nesnáze a neúspěchy. Kněz musí svým životem  představovat Krista v té podobě, jak právě mladý člověk  potřebuje: muže plného nadšení, hlásajícího novou zvěst,  léčitele nemocí i bolestí, divotvůrce, muže bolesti,  milujícího bratra... Jedině takto vyprovokuje v něm touhu  přiblížit se ke Kristu a zamilovat si jej. Kněz si nemůže  dovolit naléhat, nutit, tím méně přemlouvat mladého  člověka, aby ho získal pro své určité ideje. Platí to  i tehdy, když stojí před třídou, družinou nebo oddílem.  Vždy mu musí jít o péči, která má v úctě individualitu  každého jedince. Je šťastným vůdcem, jestliže má dar  jasného poznání i rozhodnosti pro každé dobro. 
 Dnes si musí být kněz vědom, že téměř všude vytváří  primérní náboženské prostředí. Platí to i u dětí, které  pocházejí z tzv. tradičního prostředí. Jejich víra  nepřešla dosud ve víru dospělého člověka, je v nich mnoho  nedořešeného (dospívajícího hocha či dívku nemůžeme nikdy  brát jako hotového křesťana, ale jako člověka, kterého  vedeme tak, aby se křesťanem stal - Arnold de Rugby,  Aumoniers 62, Paris 1967). Kněz může úspěšně působit  jestliže není překvapen a nedá se vyvést z míry  jakýmkoliv nečekaným nápadem svého svěřence.
 Mladý člověk v mnoha případech jen zkouší, zda  dokáže kněz - vychovatel reagovat lépe než ostatní. Kněz  se nemůže jen omezit na to, aby dával úkoly nebo  nařizoval. Musí umět zprostředkovat myšlenkový svět,  který člověka osvobozuje. Musí nutně vystupovat jako  člověk, který je si jistý svou věcí, kdo se nebojí  riskovat. Nevnucuje stále pohled na poslední cíl. Marné  by však bylo každé úsilí, které není spojeno s osobním  sebezáporem. 
 Tato kapitola je výsledkem přímých dotazů u téměř  půldruhého tisíce dospívajících mladých lidí, a to  z prostředí dělnických rodin i z rodin střední  inteligence.
Prostředky k individuálnímu  výchovnému procesu
 Výtečným pomocným prostředkem výchovy mladých lidí  je osobní kartotéka. Osvědčí se pak zvláště tehdy, když  jako dospělí přecházejí z farnosti do farnosti. Duchovní  vůdce pak rychleji se zorientuje ve svých svěřených,  protože z kartotéky poznává vše, co je utvářelo, jejich  původ i zasazení do prostředí. Snad tento vzor:
 1/ jméno, příjmení
 2/ třída
 3/ stáří
 4/ otec - jeho postavení, vzdělání, vztah k náboženství,
 povolání
 5/ matka - z kterého rodu, náboženství
 6/ stav manželství
 7/ sourozenci
 8/ moje postavení mezi nimi
 9/ bydliště - ulice a číslo
 10/ umístění doma (jak velký byt)
 11/ jeho údaje - školy, které navštěvoval
 12/ jaké povolání si chce vybrat
 13/ čte se pravidelně doma Písmo sv.
 14/ modlitba společná, soukromá, tisk, který se odebírá
 15/ jakým způsobem chápe kamarádství, jak se soukromě
 vzdělává
 16/ podpis žáka
 Stačí jen těchto několik údajů pro začátek působení.  Důležité je i povolání rodičů a snad i sourozenců. Je  velmi rozdílné, pochází-li dítě z řemeslnické rodiny nebo  z rodiny intelektuálů, z rodiny zcela rozvrácené nebo  nábožensky smíšené. Stejně je důležité podchytit, zda  není dítě rozmazlené, neukázněné, nepořádné. Zvlášť  sledujeme, zda je dítě vůdčí typ, nebo je-li jen pasivním  posluchačem. Tyto výkazy je dobré vyplnit hned při prvním  setkání.
 Osobní rozmluva

 Každý, zvláště dospívající, musí mít čas  a příležitost, stejně tak i chuť svěřit se se svými  problémy duchovnímu vůdci. Někdy jsou to záležitosti  malicherné, ale mohou rozvrátit celý osobní život. Jen  podle této osobní znalosti lze nasadit patřičné výchovné  prostředky. Vzpomeňme Michaela Wittmana - biskupa  z Řezna. Ten velmi pečlivě sledoval kamarády a jejich  zájmy i mimo školu. Stejně tak sv. Canizius žádá, aby  vůdce zcela sdílel radosti i smutek všech svých svěřenců,  a to nelze bez důkladné znalosti jejich osobního života  a jejich způsobů v životním prostředí. Jen na základě  osobního přístupu můžeme dospívajícího získat pro svou  myšlenku a pak jej můžeme nadchnout i pro společné dílo.  Sv. Karel Boromejský říká, že stojí za to namáhat se celý  život, abychom získali jedinou duši. Krásu vnitřního  života můžeme rozvinout jedině úsilím individuálním.
 Všechny osobní rozhovory musejí však být chráněny  tak posvátným mlčením, korektností jako ve zpovědnici.  Jen s povolením svěřence je možné použít jeho zážitky  jako živý příklad.
 Kromě rozhovoru jsou ještě jiné formy setkání se  svěřenými - ve svátostech, při liturgii, společné práci  ve farnosti apod. Někdy stačí jen významný pohled,  povzbuzující gesto. Vždy je však důležité, aby svěřenec  měl blízko toho, k němuž má neomezenou důvěru, u koho  nalezne radu i pomoc. Přiblížení ke svěřenému musí být  tak velkorysé a taktní, přirozené a zároveň důkladné, aby  účast na zrání v záležitostech věčných a duchovních  neodmítal. 
 Nesmí se cítit osamocený. V soukromých rozhovorech  často slyšíme všechny tóny vnitřního života svěřenců.  Jsou to i neuvědomělé pudy, které brání růstu našeho  svěřence. Nemá-li vedle sebe někoho, kdo mu okamžitě  pomáhá z nesnází, pak většinou přichází každá rada pozdě.  Z těchto soukromých rozhovorů můžeme vyčíst, co všechno  působí na mladou duši v rodině, ve společnosti, mezi  kamarády, na ulici, jakou tíhou dopadá nevěra okolí  a někdy i vlastní rodiny.
 Už sedmiletý chlapec ví, že ledaco nemusí dělat,  když vidí svého otce, který nemá víru. V 10 letech pak  přichází se svými argumenty, je neukázněný, neovládá  vášně, a to proto, že odpozoruje příklad svých vlastních  rodičů. Všechny neucelené pojmy, které nacházíme v mladém  člověku, i mylné odpovědi na jakoukoliv otázku, musíme  léčit a zaplašit láskou, která je ohleduplná ke  zvláštnostem mladého člověka.
 Zde opravdu záleží na obratnosti učitele. Snad může  začít od zábavných, dobrodružných knih. Může najít  předmět, na kterém se sjednotí a ten nemusí být v žádném  případě hned náboženský. Postupně přechází k otázce  modlitby, duchovního života, ke vztahu k rodičům  i sourozencům.
 Častá návštěva kina svěřenci nebo neomezené  sledování televizních programů může zvrátit naši snahu  o jejich hlubší pojetí života, do kterého už má vrůstat  docela nepatrné maličké dítě. Stejně tak je dobré vědět,  jestli si malý svěřenec nepomáhá už k majetku tím, že  vytahuje třeba rodičům peníze z kapes nebo příbuzným,  anebo se nestydí dokonce jít si vypůjčovat na jméno  rodičů. Narušeným vztah k bližním má často původ  v neukázněném vztahu k věcem a k penězům.
  Je rovněž důležité vědět, jak se dospívající dovedou  bavit v tanečních, při hrách nebo v tělocviku, jak se  chovají na zájezdech, výletech, v táboře, a není bez  užitku vědět, jestli nechtějí být za každou cenu s druhým  pohlavím.
 5
 Už u žáků základní školy je nutné pěstovat touhu po  mužnosti u chlapců, u dívek pak touhu po dokonalosti,  aniž by jejich vztahy byly zkreslovány vzájemnými časnými  ohledy. Poslední desetiletí způsobila velké škody ve  výchově mládeže tím, že bagatelizovala tak důležitou  otázku, jakou je vztah mezi chlapci a dívkami. Právě  proto by bylo třeba otevřeného citlivého rozhovoru kněze  s dospívajícími, aby poznal, co považuje adept za chybu,  velkou chybu, neodpustitelnou chybu a mohl mu dát správný  směr. Není však možné někoho k těmto rozhovorům nutit.  Dnešní mládež nerada se svěřuje, ba docela se "nasrší",  chce-li kdokoliv třeba i vychovatel vniknout do jejich  osobního života. Podaří-li se to alespoň u některých  z nich, ať poznají: "má mě opravdu rád a myslí to se mnou  dobře".
 Výchova vůle

 Je to základní přirozená složka celého výchovného  procesu po stránce tělesné kondice i péče o duši.
 Člověk je složitá bytost, snad se dá říct napůl  anděl, napůl zvíře. Jeho vnitřní svět je neustálé  zápolení mezi tím, co tíhne k Bohu a mezi světem  smyslným. Účelem naší výchovy není jen potlačovat, co je  v člověku nižší, ale vycvičit, aby všechny tahy lidského  jednání byly opravdovější. Fyzická stránka působí v nás  stejně jako u nižších druhů živočišných. Působí jako  síla, kterou může být nesena i naše vůle. Člověk nesmí  být přenechán sám sobě. Reagoval by chabě i slabě a často  nerozhodně, zvlášť jedná-li se o věci, které by mohly mít  škodlivý vliv na jeho utváření. Počítejme s tím, že rozum  je oslaben dědičným hříchem, popř. hříchy osobními nebo  škodlivými návyky. Každý nový pád znamená oslabení  člověka.
 Od útlého věku máme přijatelným, hřejivým způsobem  působit na vůli dítěte, podobně jako slunce působí  nenápadně ale intenzivně na růst rostliny i zvířat. Jinak  se z dítěte stane slaboch, který nakonec pozná, že žije  v neustálém otroctví vlastních nezvládnutých smyslů.
 5
 Předmětem našeho pozorování i účinného působení je  svobodná vůle. Je všeobecně známo, že člověk si může  pevnou vůli vypěstovat systematickým cvičením. Jestliže  někdo opomíjí trénink, nestane se silnou osobností, bude  nerozhodný, slabý. Zvláště v letech dospívání, kdy už  rozlišuje dobro od zla, smyslné od Božího, musí mít dost  síly a pevné vůle, aby překonal své sobectví, nestavil  sebe do popředí, aby viděl druhé a potíral v sobě své  "já" směrem k Bohu. Vycvičit vůli znamená tolik jako  vycvičit se ve všem tom, co provází člověka, pěstovat  všechno ušlechtilé, co mu dodává opravdového plného  lidského vzezření.
 Několik poznámek:
 a/ Člověk je vystaven neustálým vnějším útokům. Musí  proto svoji vůli vychovat ke svobodě, aby byl stále více  "pánem svého jednání, pánem sebe". Ovládat se, znamená  mít se v moci, vytvářet v sobě harmonickou skladbu  vlastností.
 b/ S výchovou vůle začínáme už v raném dětství, kdy  ještě není probuzena smyslnost. U dospívajících pak už  vyžadujeme přesnost, kázeň, iniciativu. 
 V letech dospívání neprohrává většina našich  svěřenců proto, že by útoky byly velmi silné nebo  bouřlivé, ale proto, že mají slabou vůli. Vůli cvičíme  silnými motivy, a to v každém věku. Je to vlastně moudře  vedená gymnastika, která může být pro mladé lidi velkým  požehnáním. Znamená to cvičit denně, nenápadně, bez  mezer, systematicky, postupně, ale zvolna. Nezatěžujeme  příliš, abychom neúspěchem svěřeného nezlomili,  nezahanbili (v době dospívání je zvláště na to citlivý).  Nejtěžší je vždy začátek. 
 c/ Jsme v nevýhodě, když se dostáváme ke svěřencům  opožděně (nutnost výchovy již v raném věku). Přesto  začínáme; a to okamžitě bezodkladně, ihned a intenzivně.  Pozvbuzujeme: "Zkus, kolik dokážeš". Foerster ve své  Jugendlehre radí, aby se cvičila zároveň s vůlí  i obětavost, ve které se chlapec projevuje jako  dobrodinec svého okolí.
 Někdy tím, že je veselý, jindy tím, že ochotně  přebírá úkoly a povinnosti jiných. Vždy musí mít pocit,  že jeho den byl úspěšný, že dokázal něco navíc než druzí.  Je skvělým zvykem, když si prodlouží aspoň o nějakou  chvíli svůj den a dělá co "nemusí", ale "chce". Nad  průměrné vrstevníky se dostane tehdy, když v době pauzy,  kdy druzí využívají klidu k odpočinku, nasadí své úsilí  ke zdokonalení v oblasti, která je mu blízká. Může tím  dosáhnout i mistrovství. Jeho snahou je: být lepší  a rychlejší aspoň o čtvrt hodiny. 
 Osobní iniciativa dítěte

 Velkou překážkou v rozvoji osobní iniciativy je  změkčilost vypěstovaná už v rodině. Rodiče po dítěti nic  nepožadují, jsou nedůslední, nevyžadují splnění přání  nebo rozkazu. Dopřávají dítěti, co mu "na očích vidí".  Dítěti to vyhovuje, nemusí se o nic snažit, nemusí se  namáhat, o něco usilovat. Přijde-li do školy dítě takto  "oslabené", škola už tolik nepřetvoří jeho pohodlnost,  nechuť a ledabylost. Nejsilnějším prostředím, ve kterém  získává cenný podklad, zůstává i v těchto letech rodina.  V rodině se má prakticky naučit sebekázni, odříkání,  obětavému úsilí a tvůrčí iniciativě.
 Není-li vypěstována silná vůle, i víra je pak slabá.  Víra a vůle jsou jako rodné sestry; navzájem se doplňují,  podpírají, podmiňují. Musíme tedy usilovat o důkladnou  a systematickou výchovu v oblasti víry i vůle tak, aby  dítě toužilo po tom - vytvářet a konat dobro.

 Výchova k duchovnímu životu

 Výchova mladého člověka k duchovnímu životu se dá  klasicky označit jako vedení mladého člověka ke Kristu.  Kristus musí být středem celého duchovního snažení. Bez  hlubokého poznání Kristova života, jeho nauky a lásky,  kterou člověk musí opětovat, není možno vybudovat  jakýkoliv duchovní vztah. Výlučný cíl celé naší  pastorace, zvláště u mládeže je: aby život měli, a to  v hojnosti. Do přirozeného života vtěsnat to, co vede  k nadpřirozenému a k Bohu. (Kardinál Bertram - Die  jugendpflege im Lichte der Kirche).

 Cíl duchovního vedení mládeže
 Kardinál Faulháber prohlásil: "Duší péče o mládež je  duše mládeže. Vychovat pevný charakter sebevědomého muže,  který je vždy přesvědčen o svém nezadatelném poslání, je  cílem vnější výchovy duchovního".
 Poslání duchovní správy není jen zprostředkování  náboženského vědění, nýbrž výuka duchovního života.  Prvním posláním každého duchovního je dát základ duši  svého svěřence, aby dokázal jít dopředu, nezklamat, aby  nezůstal stát, aby se naučil i prohrávat a znovu povstat.  Svátost pokání, přijímání, modlitba, zůstanou jeho  průvodci po celý život. Proto prvním úkolem duchovního je  probudit u svěřeného lásku ke Kristu, aby se zamiloval do  Krista a chtěl ho napodobovat v životě podle jeho zásad.  Jinými slovy, aby každý okamžik života přizpůsoboval vůli  Boží.
 Úkolem duchovního je působit, aby svěřený jedinec  vyzrál v silnou osobnost - v citové i volní sféře, aby se  orientoval ve vnějších záležitostech života, ale díval se  na ně shora. Může využít touhy každé duše po neomezené  svobodě, zdůrazněním mužné síly (u chlapců),  zodpovědnosti, smyslu pro povinnost (u dívek) a především  vedením k samostatnosti. 
 Snahou každého duchovního je rovněž ukázat krásu  čistého života a vědomě ji v nich pěstovat. Vůdčí  myšlenka duchovního vedení je myšlenka na poslední cíl.  Podle Spinnozzy "všechno pod zorným úhlem věčna".  e splnění tohoto cíle mladý člověk nutně potřebuje  duchovního rádce, ke kterému má důvěru, k němuž přichází  žádat o pomoc. Duchovní vůdce musí mít pro něj vždy čas,  ochotu řešit jeho problémy. Takto je možno vytvořit  z náboženství světový názor; ochota prožívat náboženské  pravdy až k cíli. 
 Přirozeným měřítkem pokroku je většinou vždy účast  na svátostech. Musí být samozřejmá, srdečná a pravidelná.
 Bossuet: "Cílem duchovního vedení je uzpůsobit duši,  aby dokázala samostatně i bez vedení, žít svůj  nadpřirozený život". Zpočátku je nutné, aby mladý člověk  dokázal s důvěrou otevřít svou duši svému duchovnímu  vůdci. Ten se bude snažit vést jej k samostatnému  myšlení, jednání, k iniciativě, aby nepřicházeli s každou  maličkostí. Rovněž se má mladý člověk snažit a naučit se,  aby v důvěrných rozhovorech předkládal své prožitky,  problémy duchovnímu vůdci k posouzení, zda jednal  správně, a aby s pokorou a ochotou přijímal jeho rady.  V tom spočívá pravé umění vedení duše. Žádný ze svěřených  nesmí být jen ozvěna, kopie svého vůdce. Každou novou  myšlenku musí svěřený sám osobně zpracovat, prožít, popř.  realizovat. Opravdové vedení duše nespoutává svobodu, ale  oživuje ji.
 Úsilí svěřeného k dokonalosti je provázeno mnohými  obtížemi. Duchovní vůdce musí projevit i nad nejmenším  úspěchem srdečnou radost. Uvědomuje si, že v každém  případě je to Bůh, který určuje směr jednotlivé duši.  Duchovní má jen pomáhat, aby svěřenec tuto skutečnost  poznal. Nejdříve má hořet vedoucí a pak může zapalovat  svěřené.

 Přirozené základy výchovy  k duchovnímu životu

 Latině učit může jen ten, kdo latinu zná, vychovávat  duše může pouze ten, kdo sám vede duchovní život, žije  jej a zprostředkovává. Úspěšná duchovní správa  předpokládá bezpodmínečně dokonalou plánovitou a dobře  vypracovanou pracovní metodu. Mezi neuvědomělým  sebevědomím dítěte a vědomým klidem života dospělého se  rozprostírá mladistvý věk. Těžkosti a potřeby mládeže  vyžadují speciální přístup, aby se v nich postupně  upevňoval smysl pro správné životní hodnoty. Na duši  mladého člověka působí mnoho vlivů vnějšího prostředí,  působení duchovního vůdce by však mělo být  nejintenzivnější. 
 K řádné výchově patří znalost mladistvé duše. Vůdce  musí znát stav duše svých svěřenců vzhledem k věku,  jejich rozpoložení, touhy. Všechny jejich síly musí  nasměrňovat na Boha. 
 Pravdy náboženství musí podávat přesvědčivě. Velmi  účinný je pravdivý příklad života správných křesťanů.  V pravý čas a ve správném pořadí užívá své životní  zkušenosti, dokonce i své chyby. Nejdříve musí vědět, jak  se vyvíjí mladá duše - v poznání a ve vnitřním životě,  pak ji může přesazovat do vyššího řádu. I půda, ve které  "sazenice" vyrůstá, potřebuje zvláštní péči. 
 Stanley Hall zdůrazňuje tuto znalost jako  principiální. Jsou dva názory: znát výchovné metody nebo  chovance. Tvrdíme, že je nutné nejdříve znát dítě. Ale  dokonalé vedení vyžaduje znalost obojího. Vychovatel musí  být zběhlý v psychologii, v nauce o prostředí. Tato  oblast není ještě probádána. Jde o to použít přirozené  vlohy k vlastnímu posvěcení a světa.
 Milost předpokládá připravenou přirozenost. Ani  v tomto oboru nemůžeme proto považovat zákony logiky,  psychologie i nauky o řádu za překonané. Čím dokonaleji  každý z našich duchovních vůdců zná tyto obory, tím lépe  je může používat při formaci svých adeptů. V opačném  případě bere plnou odpovědnost za nepřipravenost, která  může být přirozeným začátkem katastrofy svěřence.
 Není příhodnějšího věku k formaci, než období mládí,  dospívání a bezprostředně období po něm. Je zde přirozený  tah k dobru, ochota, čilost a hbitost, tedy všechny  předpoklady k zdravému růstu.
 Základní přirozené vlastnosti
 (na které je třeba přednostně brát ohled)

 Pořadí zásad, které považuji jako účinné při vedení  svěřenců (podle praxe):
 l/ Pravda
 2/ Jasný postoj k požadavkům, láska ke  spravedlnosti, trénování síly - fyzicky žité náboženství;  vyrovnávat přecitlivělost; mít ke všemu respekt
 3/ Touha po svobodě
 4/ Nezávislosti
 5/ Sebevědomí
 6/ Čestnost
 Chyby nepřipomínáme pokud je možno ani tehdy, když  už byly všeobecně odsouzeny.
 Výchova pro život
 Mladý člověk ve společnosti.
 Rodina - přátelství
 Škola - vědění i pořádek
 Ulice - neuzavírat se před kamarády
 Výchova k poctivé práci, k přesnosti, k vnějšímu  pořádku.
 Přirozenost, šikovnost, rychlost, zájem,  samostatnost.
 Nadpřirozeno musí být navázáno na věci viditelné.
 Pravdomluvnost (lepší zloděj než ten, kdo stále  lže). Lež nasazuje nepravou masku. Pozor na slabost  a zbabělost.
 Upřímnost k rodičům, k přátelům.
 Sebevědomí - (jsme tu z vůle Boží).
 "Mne pošli Pane" (Iz).
 Sebevědomí křesťana - mezi všemi i mezi nevěřícími.
 Vedení duší v pubertě
 - dospívání
 Potíže v dospívání nepřicházejí až s naším stoletím  anebo s prohranými válkami. Mládež vždy musela usilovat  o svůj správný vývoj. Nikdy však nebylo tolik nebezpečí  jako dnes.
 První prohry prožíváme již v životě rodiny. Jsou  obzvláště tvrdé tam, kde teprve začíná "jaro života".  Tehdy je třeba najít správnou linii, abychom ji nemuseli  měnit a dokázali správně rozlišovat, co je dobré a co  zlé, co je nebezpečí a co slouží k duchovnímu růstu.  Výchova ke společenství má být v rodině prožita tak, aby  malý člověk přicházel z tohoto prvního prostředí  připraven a dokázal i jiné podepřít v důležitých  i choulostivých životních situacích. Je potřeba  vychovatelů hlubokého vědění, dobroty a pedagogického  taktu. Mládí prožívá každodenně a na každém kroku mnoho  zvláštností. Tzv. klackovská léta můžeme považovat za  léta menší rezistence nebo schopnosti se orientovat.
 Snad není zbytečné zmínit se o mnoha názorech našich  vychovatelů, abychom pochopili všechny symptomy, které  doprovázejí právě toto životní období.
 Řada autorů zastává názor, že je třeba s největší  zdrženlivostí si všímat a usměrňovat jejich samostatný  vývoj. Domnívám se, že mladí lidé se neobejdou bez  opravdového vedení. Musí mít před sebou někoho, koho  mohou bezpečně následovat, aniž by se mýlili  v záležitostech všedního života, ve zbožnosti  a náboženském projevu. Během fyziologického  a psychologického zrání svěřených musí být nutně kladen  důraz na výchovu náboženskou. Právě v mladém věku má se  naučit snadno a radostně vykonávat to, co v dospělosti  někdy považujeme za tíhu života.
 Mladí lidé rovněž se domnívají, že nepotřebují  v tomto období řádné duchovní vedení. Je to omyl. Duše  každého mladého člověka se podobá pohárku s měkkým  voskem. Reaguje bolestně na každý útok, ať je to ze  strany rodičů, vychovatele nebo kamarádů. Dospívající se  dokáže rozněžnit, roztesknit anebo též rozčílit tím, že  ještě někdo další chce zasahovat do jeho vnitřních  záležitostí. Právě v tomto období je možno prohlubovat  život, upevňovat mravní zásady, formovat vše, co znamená  dorůstat do mravní výše. Je štěstí pro mladého člověka,  když má v tomto období vůdce, který pochopí jeho vnitřní  i vnější boje. Většina z těch, kdo ztrácejí víru, ztrácí  ji právě v tomto období.
 Bezduché vyučování náboženství a špatný, zastaralý  způsob vedení, jsou u většiny odpadlíků rozhodujícím  momentem. Vychovatel Foerster říká, že dospívající touží  po znásobení svých sil, povahových návyků, touží po  prohloubení víry a náboženského cítění. Proto je tak  důležité zabývat se dospívajícími. Všichni pochybující  začali své pochybnosti střádat právě v období, kdy neměli  vedle sebe nikoho, kdo by usměrňoval jejich probouzející  se síly k nevyššímu cíli.
 Fyziologické a psychické změny dospívání působí na  náboženský cit dítěte i na jeho zbožnost.
 Správná kritéria dětské zbožnosti jsou bezpodmínečná  víra, tzv. dětská, která nezná pochybnosti, opravdová  příchylnost k Bohu anebo alespoň bázeň před Bohem. Celá  "dětská budova", tedy i dětinská zbožnost se najednou  zhroutí. Dětské nazírání se mění až do samostatné touhy  rozhodovat o sobě. Dětský organismus se nemění v mnoha  případech bez opravdových fyziologických  a psychologických otřesů. Stejně tak se bez hlubokých  otřesů nemění ani jeho vztah k oblasti víry. Vývoj není  však u každého stejný. Neexistuje řád, platný pro  všechny. V nepatrném zlomku dozrává dětská víra nenápadně  bez vážných výkyvů. Děti v dospívání nerady projevují  navenek svůj vztah k Bohu i k církvi.
 Upadá úcta k jakékoliv autoritě. Na její místo  nastupuje touha být samostatný. Dospívající se snaží  vytvářet kolem sebe zeď, aby cokoliv mohlo z jeho  vnitřního světa proniknout navenek. Má obavu, že se mu  ostatní vysmějí nebo jej odmítnou. Mladý člověk v tomto  období nerad zdraví, s nechutí děkuje, nezakrývá svoji  hlučnost a nechce se za žádnou cenu omluvit za chyby.  Pochybnosti o víře vyvstávají současně s touhou  nezachovávat žádný mravní kodex vlastního života.
 Nevěra těchto let se nesmí brát velmi vážně.  Není-li však v blízkosti řádný duchovní vůdce, který by  dovedl chápat a léčit nesnáze, mladý člověk snadno  sklouzne a zároveň s tím odhodí víru, anebo se alespoň  otočí zády k církvi a k náboženství. V tomto období mladý  člověk velmi citlivě chápe rozdílnost lidské povahy.  Můžeme ho nešetrně srazit, jestliže považujeme jeho  místní nebo časové excesy za zásadní. Vychovatelé nesmí  u svých svěřených považovat nic za definitivně  rozhodnuté, všechno musí brát z té světlejší stránky.  I v tzv. předčasných láskách a známostech hledají vždy  to, co může povzbudit, povznést, co zabrání vrhání stínů  do jejich vlastního života či rozhodnutí. Kdo nezažil  tento vnitřní oheň, nepochopí, s jakou touhou si přeje  každý mladý člověk vůdce s vřelým srdcem. I když sebevíc  touží mladý člověk po samostatnosti, je si plně vědom své  nedostatečnosti. Nemůžeme v tomto období hovořit vlastně  jen výlučně o věcech sexu, jako by to byl největší  problém života. Je třeba vidět komplexně všechny  záležitosti dospívání i zrání a otázka sexu pak zůstává  jen částí, i když velmi důležitou.
 Mladí lidé kromě zmatků, které přináší neřešený  anebo nevyřešený svět sexu, chtějí udivit svět svou silou  a svým sebevědomím. Mladý člověk stojí většinou sám  uprostřed tohoto těžkého kolotání a s velkou vděčností  přijme dobrého a rozumného vůdce. Stačí pak jen  povzbudivé slovo duchovního vůdce a dospívající pozná své  negativní vlastnosti.
 Není tedy správné vyhýbat se dospívajícímu jedinci.  Naopak právě v této době co nejvíce je třeba proniknout  nepřístupnou zdí, kterou si kolem sebe mladý člověk  staví. Duchovní vůdce se musí stát opravdovým přítelem  (podle slov sv. Pavla - "s malým být malým"), více se  věnovat mládeži než výchovným systémům a problémům, které  ji ohrožují. V každé duši je skryto mnoho energie,  žádostí a bujné fantazie, které je třeba usměrňovat. Tady  nesmí zůstat mladý člověk sám. Zde je pravá bojující  církev. Skutečná náboženská praxe umožňuje zapomenout na  nesnáze a vyburcuje mladého člověka k opravdovému boji  o sebe i o nadpřirozené hodnoty. Nemůžeme hájit teorii  naprosté svobody. Nejsou vytvořeny ještě síly, není zde  zralosti, která by dokázala vysvětlit všechny protiklady  a orientovala mladého člověka k optimistickému pojetí  služby na sociální půdě. Církev jako nenapodobitelný  vychovatel národů má všechny prostředky a sílu k výchově  dokonalé osobnosti.
 Velkým nedostatkem těchto let je, že scházejí  opravdoví vůdci. Navíc mnozí mladí lidé byli často vedeni  zkaženými vychovatelkami nebo učitelkami. Proto je tak  naléhavá potřeba - pokud se dostaneme k mladé generaci  - ovlivňovat ji velmi intenzivně po stránce psychologické  i náboženské, aby se nadchla pro čisté ideály  a dovedla je také uskutečňovat. Duchovní vůdce bdí nad  svěřenými, aby neztratil svůj cíl, náboženství je  kompasem i kormidlem; cílem je Kristus. 
 Věk dospívání je opravdu druhým narozením, Zde se  rozhoduje o celém dalším životě, o cestách i dosažení  cíle. Citový svět dospívání dostává těžké otřesy.  Rostoucí sebevědomí je den ze dne silnější, ale každý  z dospívajících cítí svou těžkopádnost, nerozhodnost. Je  to ustavičné putování mezi extrémy. Z velkého nadšení  klesá k beznaději, z radosti, kterou rozdává, do hluboké  skepse až k zoufalství. Je citlivý, podrážděný, je to  vlastně odpor ke všemu, co by chtělo autoritativním  způsobem zasahovat jeho život.
 Snad není neužitečné všimnout si některých  zvláštností dospívání.
 Tělesný vývoj většinou postupuje značně rychle:  ztrácí se rysy dětství, přizpůsobuje se životu dospělého  člověka. U chlapců se mění hlas, objevují se první vousy.  Jeho údy se prodlužují. Celé tělo je podřízeno nebo  podrobeno velkým změnám, zvláště jemné části mozku. Plíce  a srdce se rozšiřují, někdy až dvojnásobně. Vyvíjejí se  rychleji pohlavní orgány. U dívek je toto období od 13  - 14 let, u chlapců asi o dvě léta později. V současnosti  pozorujeme, že dospívání je posunuto k nižší věkové  hranici, většinou až o dvě léta. Neklid, který vychází  z rychlého růstu, se projevuje v celém držení těla, ale  i v projevech vůle, která málokdy dokáže udržet duševní  rovnováhu. Dítě v dospívajícím věku je podobné zrání  vína. Nejdříve se ztratí sladkost, jemnost, příjemnost  dětství, pak se z toho stane opravdové použitelné "víno"  plné síly.
 Dítě jasně poznává, že už není dítětem a ještě není  dospělé, není vyzrálé. Počíná si nešikovně, cítí, že nemá  své místo mezi dětmi a ani mezi dospělými. Neví, jak se  má chovat, je jako by nepravdivé ve vnějším držení těla,  ale i v myšlenkových pochodech. Nastupuje působení žláz  s vnitřní sekrecí, krev "funguje" rychleji, hormony se  ujímají své funkce, podporují činnost nervů, ale  i ostatních orgánů. Jako by příjemná horečka plná různých  tušení ovládala tělo. V lékařské mluvě se tomu říká  alterace. Výsledkem toho je změna činnosti tělesných  orgánů, změna duše, povahy, cítění, myšlení.
 Mladý člověk se cítí jakoby lehčí, snad tím, že se  zvětšilo srdce a to u chlapců i dívek. Lehkost reakcí  vzbuzuje zvláště u chlapců pocit síly, odvahy,  individuality, samostatnosti. Chce se odlišovat od světa,  který ho obklopuje, a často se staví ke všemu  nepřátelsky. Má odvahu vzdorovat všemu i všem. Jeho  myšlenkové pochody v mozku dávají nové myšlenky a nové  popudy. Mladý člověk považuje za své poslání zlepšovat,  popř. bourat vše staré, nové přizpůsobovat svým záměrům.  Případné problémy chce vestavět do svého života. Všem  chce ukázat, jak by svět mohl být lepším. 
 Moudrý vychovatel využije tohoto jevu  u probouzejících se sil mladého člověka při hrách,  vycházkách, při cvičení dovedností. (Velmi dobře je  propracována tato metoda ve skautingu). Rovněž provokuje  mladé lidi, by se angažovali ve vědecké činnosti  a v sociální oblasti. Nastřádaná mladistvá energie je  jako voda na mlýnské kolo. Jen se nezastavit, neoddávat  se lenosti!
  U dívek se změny projevují poněkud jinak, není to  natolik zjevné v nervovém systému, nechtějí dokazovat  svou sílu. Spíše jsou příliš jemné, až přecitlivělé,  vytvářejí nevýrazné "unylé" prostředí, různá  společenství. Jsou šťastné v blízkosti silných jedinců. 
 V důsledku rozvíjení mozku mění se v člověku  i duševní pochody. Chlapec touží po vědění, hledá, jak  zdůvodnit všechny záležitosti. Zabývá se fantastickými  plány. Jeho představivost se někdy pohybuje bezuzdně  podle pohádek a fantastických románů. Teprve při  doznívání dospívání je schopen odtrhnout se od spekulace  ke konkrétnímu životu a k jeho vnějším projevům. Má  velkou přednost, dokáže-li formovat svůj myšlenkový svět  náboženskými veličinami. Začíná si silně uvědomovat svou  individualitu, svou rozdílnost - ve sklonech, názorech,  vnějších projevech. Probouzí se v něm touha - najít smysl  svého života. Je-li dobře veden, stačí usměrňovat jeho  receptivitu, chuť projevovat se, např. v řemeslných  dovednostech, ve verších, v písních i v hledání odpovědí  na náboženské otázky. Znalost těchto sklonů je pro  každého duchovního vůdce důležitá, protože zkušenosti  v této oblasti jsou ovlivněny omyly posledních  desetiletí.   V oblasti citů dochází k velkému pozměňujícímu  pochodu. Člověk chce posílit svoji vůli. Nebyl-li však od  dětství veden k nepohodlí, sebekázni, bude pro něj těžké  zvládat tyto bouře; ty z něho činí člověka uzavřeného,  nepřístojně tvrdého, pohodlného, změkčilého.
 Dosud nepoznané "já" vystupuje do popředí. Má  přehnané sebevědomí. Chce se stát vůdcem podle dětských  snů. Nemá-li dobré vedení, může jeho pocit svobody  vyústit do podvodů nebo do otevřeného vzdoru. Jeho  "osobními nepřáteli" mohou se stát i jeho vlastní rodiče  nebo vychovatel, když by na něm necitelně "mámil"  tajemství jeho vnitřního života. Velmi sebevědomě pronáší  své úsudky v jakékoliv záležitosti. Je nebezpečí, že by  z něho mohl vyrůst nemilosrdný, všechno ničící člověk,  který se přibližuje ke svým protivníkům vždy s kusem  převahy. Je často velmi impulsivní, uvažuje a hned soudí.  Nebude-li se ovládat nevydrží vedle něj nikdo stejných  kvalit nebo někdo lepší. Proto je třeba pozorně a jemně  sledovat, jakými cestami postupuje jeho duchovní  i tělesný vývoj.
 Sebevědomí se může zvrhnout často v přecitlivělost,  která činí mladého jedince nesnesitelným. Chce být  středem zájmu, nedokáže prohrávat. Chce všechno strhnout  na svou stranu. Duchovní vůdce musí dbát na výchovu  k samostatnosti, ale i ke skromnosti, aby mladý člověk  ukázal, že vedle něho každý může žít, ale i vyniknout.  Z jeho sebevědomí má vyrůst pocit zodpovědnosti. Jedinec  se však musí naučit sebeovládání; ovládání vlastních  pocitů i hnutí neuspořádané vůle.
 Typickým obrazem tohoto období je pobíhání mezi  extrémy. Nadšení - chlad, láska - nenávist, horlivost  - nezájem, nesmyslné maření času i schopností. Přes tyto  zmatky mladý člověk touží po skutcích, vůdce mu má k tomu  poskytnout dost prostoru, a to co možná v nejkratších  úsecích. Doporučí mu, aby vykonal něco opravdu  kvalitního.
 V tomto období začínají různé politické rozpory,  náboženská negace, kritikaření všeho druhu  - v záležitostech politických, kulturních i sociálních.  Přitom si málo kdo z nich uvědomuje, že jeho pocity  i závěry nejsou definitivní. Jsou většinou podmíněny  literaturou nebo okolnostmi, ve kterých se pohybuje na  "ulici". V posledních desetiletích zdevastovalo myšlení  zvláště studující mládeže mnoho děl Darwina, Nietscheho,  Schopenhauera, Heckla, Zoly, Tolstého a Ibsena. Praktické  projevy mladého člověka jsou projevem jeho vlastní "já".  Jsou něčím cizím, jsou odzrcadlením prostoru, který  obdivuje. Prvky, které jsou mu u vzorů blízké, musí si  nejdříve přenést do svého prostoru a upravit "na svou  míru". 
 
5
 Do doby dospívání mohli chlapci a děvčata spolu  kamarádit. Jejich přátelství bylo založeno na bázi  rovnosti. Nastává období, kdy se rovnováha narušuje:  chlapec chce dokázat svou sílu (zatím o ní sní),  znevažuje a strhává jemnost dívek. Dělá "hloupé kousky",  aby byl obdivován. Dívky se od "tohoto kluka" odvracejí.  Obojí: chlapci i děvčata začínají žít svůj ideál. Je to  tedy nejpříhodnější doba k jejich vnitřní i vnější  formaci. 
 V oblasti náboženské - víry i života - prodělává  většina mladých lidí krizi. Dětská víra se dostává do  rozporu s rozumem, mladí lidé často ztrácejí důvěru,  kritizují, propadají mravní bezuzdnosti. Je nutné  představovat Boha už nikoliv v dětských pojmech. Ale Boha  jako nejvyšší Dobro, Pravdu, Lásku. Z tohoto pojetí  můžeme teprve vyvozovat skromnou poslušnost k jeho  zákonu. 
 Boha nepředstavovat v žádných dětských pojmech. Bůh  jako ten, kdo nejvyššími pravdami slouží všem tvorům.  Z toho je třeba vyvozovat teprve skromnou poslušnost  k jeho zákonu.

 Nemoci období dospívání
 Je důležité, abychom se zmínili i o nemocech, které  provázejí dospívání, narušují tělesný i duchovní vývoj.
 Sledujeme-li zdravotní stav mladého člověka,  zjišťujeme jeho rodinnou anamnézu:
 1/ Následky dědičných nemocí nebo rodové zatížení,  požívání alkoholu a nikotinu rodiči zmenšují odolnost,  způsobují změkčilost a sklony ke zlým návykům.
 2/ Tyto nesnáze vystupují zvlášť drasticky,  jestliže se chlapec nebo dívka vyvíjí rychle jak po  stránce tělesné, tak duchovní. Objeví se obtíže krevního  oběhu a dýchání.
 3/ Je nutné všímat si držení těla (časté vady  páteře), jak rychle se organismu unavuje, co způsobuje  náchylnost k plicním a dýchacím nemocem. Zvláště  v posledních letech se šíří ekzémy. Prevence spočívá ve  správné životosprávě: dostatečný spánek, otužování, žádná  ostrá jídla, víc pohybu ve volné přírodě, ne přílišné  "vysedávání u knih" a pobyt v zakouřených místnostech.
 4/ Častým zjevem tohoto údobí jsou poruchy nervového  systému. Dnešní mládež je velmi zatížena prostředím, ve  kterém se pohybuje, i dědičnými sklony. Je třetí  generací, která nese na sobě pečeť nevychovaných rodičů.  U dívek může zátěž vyústit v hypochondrii nebo hysterii,  u chlapců v melancholii. Chlapec se uzavírá, nerad se  projevuje, je nepřístupný, nedá si poradit, i kdyby bylo  opakovaných pádů sebevíc, jak by se zbavil neklidu,  přecitlivělosti anebo slabosti vůle. Ze strany duchovního  vůdce to vyžaduje velké pochopení, dobrotu a takt.
 5/ V krajních případech dochází u mladých k poruchám  myšlení, které je někdy způsobeno vystupňováním symptomů  dospívání. Někdy je to poúrazová nebo zděděná demence.
  Negativní projevy dospívání
 Častým negativním projevem dospívajících je odmítání  názorů i způsobu jednání druhých. Dávají to najevo  grimasou, výsměchem nebo stereotypními frázemi (často  chtějí jen na sebe upozornit). Jejich jednání má  i projevy zlé vůle: nezkrotná chuť všechno ničit (někdy  jen slovně) - čest, dílo předešlých generací ale i těch,  které momentálně označuje za "své protivníky". Vychovávat  takto se vyvíjející jedince není možné bez formace  náboženské.
 Vychovatel Foerster upozorňuje, že v létech vývoje  se nesmí pomíjet celkový obraz růstu chlapce nebo dívky.  Je zde příležitost formovat to, co ještě zůstalo z jejich  dětské zbožnosti a lásky, přivádět k modlitbě, uvádět do  ticha, ve kterém i hranatě rostlí čerpají sílu  a sebevědomí.
 U některých jedinců zvláště chlapců chybí zdravá  živost. Je to vždy podezřelé a nesmíme tento jev  přehlížet (může to být vada ve vývoji). Každý mladý  člověk se totiž podobá nastartovanému autu, které čeká na  pokyn, aby mohlo ukázat svou sílu a rychlost. Možná, že  je blízko pravdě vychovatel, který zdůrazňuje, že  prarodiče byli stvořeni z hlíny, kdežto naše mládež je  jakoby nabita elektřinou.
 Písmo svaté zdůrazňuje, že stejně jako jelen touží  po čerstvé vodě, tak musí být slyšena touha duše po Bohu.  V tomto období je však tato touha kolísavá. Je ochoten  zpovídat se třeba každý týden, v jiné své duševní poloze  zas odmítá vše, co by jakýmkoliv způsobem mělo odhalit  jeho vlastní nitro. A právě nyní by neměl odmítat  autoritu , zvlášť nyní by měl být zbožnější, než když byl  ještě dítě. Je velké nebezpečí, že se v něm probudí  farizeismus, začne vyhledávat své přednosti ve srovnání  se svými kamarády. Nesnáší, aby se k němu rodiče chovali  jako v dětství - hlazení, líbání, držení za ruce - se mu  z duše protiví. Nepřidá to ani na jeho lásce a důvěře  k nim, ba naopak - může ztratit i svůj vztah  k náboženství. 
 Nelze popřít, že dospívání je ve výchově nejtěžší  údobí. Zvlášť to platí o výchově náboženské. Nesmíme  opomíjet nadpřirozený charakter naší víry, (bez něho  nemůžeme hovořit vůbec o křesťanství), stejně tak nesmí  být opomíjena osobnost, která se duchovně i tělesně  vyvíjí. Každé i sebemenší období potřebuje jiné motivy,  aby se dala pochopit životodárnost náboženských pojmů.  Dospívajícím imponují skuteční mužové, jejich síla,  romantika. Zvlášť vhodné jsou příklady světců, jejich  statečnost, pokora, odvaha, kterou musejí projevovat  zvláště misionáři v dalekých krajích.
 Z náboženství v tomto období nevytváříme učební  předmět, ale nauku pro život. Nic, co by se muselo učit  jen nazpaměť. Každá hodina by měla být rozhovorem  o správných směrech života, o problémech utváření  charakteru. Neměla by být vyplněna jen poučováním  a náboženskými poučkami, nýbrž přípravou na život podle  zásad evangelia. Mladému člověku nestačí nastudovat pouze  velké množství "moudrostí", jestliže si nezachová ryzí  vztah k Božímu zákonu a nezvykne si podle něho žít. 
 Dospívající nepotřebují, aby byli vedeni za ruku  jako v dětském věku. Potřebují mít u sebe silnou  vůdcovskou ruku, která je dokáže v každé situaci  podepřít. Šikovný vůdce musí před ně postavit blízké  cíle. Každý den se hodnotí samostatně. Všechny  záležitosti musí sloužit účelu jeho výchovy. Vůdcové  duchovního života - sv. Benedikt i sv. Ignác staví právě  tyto užitečné momenty do popředí.
 Je třeba zabránit, aby právě v tomto období mladí  lidé neochabovali prudce ve svém nadšení, aby poznali, že  jejich touha po svobodě jim přináší mnoho nejasností  a mohlo by to být pro ně tápání v nejzásadnějších  otázkách. Mládež jako taková, není-li vyloženě defektní,  je dobrosrdečná, velkodušná. My však máme povinnost ji  vychovat též k náboženské velikosti, neboť Bůh je větší,  než všechno stvoření.
 Nejdůležitějším momentem posilování vůle je neustálá  denní reakce na všechno, co pomáhá uskutečňovat ideály.  Postavit život i zaměstnání theocentricky je velké umění.  Bez jemného zaměření k Bohu by však mohl mladý člověk  snadno sklouznout do nadutosti a neužitečné kritiky.  Nesmíme projevit ani úzkost ani strach, tím méně reagovat  hrubým způsobem na jejich popudy. Musíme dokázat v tomto  období všechno pochopit a tedy i všechno odpustit.
 Jedním z vnějších znaků dospívání u člověka je změna  hlasu. Hlas je neuspořádaný, nejasný, spíš bručivý, ale  stejným způsobem kolísá i všechno hnutí ať duchovní nebo  vnější. Je to doba kvasu. Někdy dospívající dráždí  dospělého člověka tím, že se staví jako nevěřící, ale  důvodem k jeho siláckým řečem není nevěra, nýbrž jeho  zvláštní stav duše. Je třeba s ním mluvit jako s nemocným  člověkem, aniž bychom to dali před ním znát. Nesmíme  ztrácet důvěru a trpělivost, podobně jako lékař  k nemocnému. Počkejme, až se vytříbí. To však neznamená,  že nebudeme tento stav považovat za nebezpečný.  S největší péčí a láskou musí duchovní vůdce stát po jeho  boku, aby tyto patologické jevy netvořily trvalý stav  jeho duše. - "Petr zápasí na vlnách, ale Kristus  uklidňuje". I pro nás je požadavkem zachovávat velký  klid.
 Ani spousta rozpustilých kousků, které jsou obvyklé  v době dospívání, nesmějí vyvést žádného vůdce mládeže  z konceptu. Bez klidu (někdy i hraného), se nedostaneme  ani o krok dál. Je to klid, který vyvěrá z cvičené  trpělivosti a uchrání každého, i kněze, před tvrdým  odsuzujícím tónem. Mládež není v tomto období dokonalá,  ve většině případů nedovede posoudit hodnotu věcí,  záležitostí a jednání, protože ji schází kritérium. Není  třeba zdůrazňovat, že dospívající mládež potřebuje, aby  se s ní jednalo jemně, klidně. Každá nervozita ať  dospívajícího nebo vůdce může rozložit morálku celé  skupiny. 
 Dospívající jsou zvláště citliví na výsměch. Každý,  kdo se jim vysmívá, ztrácí jejich důvěru, odcizí si i ty,  kteří je jen pozorují. Mladí se pak zatvrdí. 
 Při každé příležitosti se budeme snažit, aby chvála  se stala "chlebem, který budeme rozdávat". Pochválíme, ať  se jedná třeba jen o vítězství v boji s nepořádkem nebo  o pouhý začátek ctností, které se skládají z opakovaných  malých denních dobrých skutků. Vyplatí se ocenit každé  dobro. I každý zdlouhavý boj o sebemenší pokrok  u narušeného jedince má být předmětem našeho vážného  zájmu a pochvaly. Každá pochvala je pro všechny  zúčastněné novým motivem, aby přidali ve svém zápase.  Vychovatel musí být zaujat pro každou věc, ale musí být  také zdrženlivý v jednání. Raníme-li totiž duši, zničíme  cizí jmění, které se nedá už nikdy opravit. Žádné  násilnické "hurá" kousky nepomohou. Jemný pokyn, rada  jsou víc, než rozkaz anebo zatracování.
 U každého člověka, zvláště u dospívajícího, je nutné  najít vážný důvod k pochvale. Každý mladý člověk má  nějakou vlastnost, na kterou můžeme navázat. Tu je třeba  vyzvednout, uznat, pochválit a pěstovat. Přitom počítejme  s tím, že nadšení může končit "dnešním západem slunce"  a příští den budeme znovu trpělivě hledat zbytečky, na  které bychom chtěli navázat.
 Každý projev síly mladých lidí může být zmařen buď  prostředím nebo nestatečností, zbabělostí anebo pouhou  zbrklostí v jednání. Potíráme proto celou řadu jejich  zlozvyků, ve kterých je jim docela dobře. Zabydleli se  v nich a nemají nejmenší důvod, aby měnili svůj obvyklý  způsob života a myšlení. Ve většině případů chovají se  suverénně a projevují se hůře než ve skutečnosti jsou. Za  žádnou cenu nechtějí zůstat pohrouženi nebo ztraceni  v davu. Většina neúspěchů, disharmonických projevů  pochází právě z této rozladěnosti, že o nich - (o něm  nebo o ní) nikdo neví, co je horší, ani nestojí.

 Otázka deprivace
 Podle kriminalistických studií existuje přímá  závislost laicisace či spíše demoralizace na s klesající  religiozitou. Geometrickou řadou stoupá mladistvá  kriminalita a zločinnost všude tam, kde byly popřeny  náboženské hodnoty.
 V posledních dvou letech narůstá každým dnem počet  nových ztroskotanců, kteří jsou nejen obžalobou, ale  i hrozbou starším generacím.
 Nárůst kriminality v r. l990 proti r. l989 znamená  79,5%, kdežto všude v normálně stabilizovaných obdobích  je znatelný přírůst jen 2 - 2,5% (Věstník 298, 292).

         ┌───┐
         │   │
         │   │  ┌───┐              Klesá  objasněnost  proti
   ┌───┐ │   │  │   │              dřívějšku,   znamená   to
   │   │ │   │  │   │  Proti       novou   pohnutku,   která
   │126│ │212│  │194│  životu      ničí  strach   i  veškeré
   │   │ │   │  │   │              zábrany,     zvláště    u
   └───┘ └───┘  └───┘              mladistvých pachatelů.
  1989 1990 199l

 Mladiství pachatelé zvláště v posledních letech  přestupují zákony nejvíce vloupáním
 l9.lO5 72.885 lO6.943

                                    ┌────┐
                                    │    │
                   ┌────┐           │    │
                   │    │           │    │
   ┌───┐           │    │           │    │
   │   │           │    │           │    │
   │   │           │    │           │    │
   └───┘           └────┘           └────┘
 1989 1990 1991
 Velký vliv na demoralizaci má přítomný stav, kdy  mezi vysoce postavenými kádry je velká řada lidí  obtížených zločiny z minulých let a mohou dále beztrestně  vykonávat své funkce.
 Z přímých kontaktů, zvláště s dospívajícími  a s dospělou mládeží, pozorujeme zcela jasně, že všude  tam, kde odložila velmi brzy svůj srdnatý postoj proti  pokušení, stoupla značně procenta i v užívání drog.
 Podle nejnovějších statistik - únor 1993:
 - nejvíc je postižen věk 21 - 30 let - 55,7% lidí  propadlých narkomanii,
 - do 20 let - 12% těch, nad nimiž si zoufají všichni  vychovatelé jako nad lidmi, propadlými drogám.
 Prvenství v toxikomanii u nás má severní Morava,  zvláště Ostrava - 34,3%.
 Severní Čechy - 14,3% (Ústí nad Labem).
 V přímém kontrastu jsou tradiční kraje s náboženskou  praxí, jako jižní Morava, kde jen 8,4% užívá drogy  a jižní Čechy - jen 3,2%. Potvrzuje to naši teorii, že  nejnebezpečnějšími zlozvyky přítomných desetiletí je  pití, kouření a drogy.
 Téměř nezaznamenatelná tragická situace v drogách je  u mládeže nábožensky aktivní. Nejen, že je oproštěna od  těchto zlozvyků, ale má i značný optimismus, který se  snaží vyrovnávat negace svých bratří a sester.
 r. 1993
 do 2O let 21 - 30 let 31 - 40 let
                     ┌───┐
                     │   │
                     │   │                 ┌───┐
                     │   │                 │   │
                     │   │                 │   │
   ┌───┐             │   │                 │   │
   │   │             │   │                 │   │
   │   │             │   │                 │   │
   └───┘             └───┘                 └───┘
 12% 55% 27%
 Zvykový hříšník

 S obzvláštní péčí, jemností, ohleduplností  přistupujeme k mladému člověku, zatíženému "zacvičenými",  opakovanými pády. Je to nejtěžší zkouška pro kněze,  vychovatele, ale i pro něho samotného. Každý z nás měl co  do činění s tímto prostorem, proto nikoho nevylučujme  z našeho velkého okruhu zájmu. Dnešní mládež je víc  ohrožena vším tím, co podporuje růst, zloby. Někdy je to  neštěstí z rodiny, osobní dispozice, dědičné zatížení,  výchova anebo nedostatečná osobní srdnatost vůči zlu.  O všem tom měl být už informován, poučen a veden  v rodinném životě. Proto musíme mít obzvláštní  trpělivost, aby se mladý člověk nezatvrdil právě tam, kde  by měl bojovat. Mládež v tomto věku není ještě plně  zodpovědna ani za výroky, ani za jednání. Vnější projevy  jsou často jen momentálním výbuchem.
 Nestavme požadavky velmi vysoko, abychom nebyli  zklamáni. Začínejme vždy od hlavních zásad vnější  statečnosti. Navažme na moment, ve kterém jsme - my  vychovatelé i on šťastni. Dokážeme ohodnotit krásu duše  bez hříchu. Není to možné bez povzbuzujícího slova  dobrého zpovědníka. Ten má za první úkol vrátit ztracené  sebevědomí, povzbudit k opravdovému úsilí o dobro, aby se  nikdo v tomto boji nevzdával. Především kněz si musí být  vědom tohoto velkého úkolu.
 Zpovědnice musí být pro každého mladého člověka  místem důvěry, přátelství, setkání ztraceného syna  s Otcem, celníka s Kristem, i kdyby bylo opakovaných pádů  sebevíc. Jen aby svěřenec nezůstal klidným ve stavu  hříchu. Držme se sv. Ambrože: "Spravedlivý musí dokázat  bezpočtukrát povstat". Nebo pak se praví v Knize  přísloví, že "nikdo není tak spravedlivý, aby  neklopýtal". Sv. František Saleský upozorňuje, že je  možné proměnit hořkost ovoce ve sladkou šťávu, ale je  k tomu třeba léčivého řezu. Zlé zlozvyky nikdy  nepovažujeme za něco nenormálního; každá přirozenost se  dá pozvednout pomocí milosti Boží, vlastním úsilím  a vytrvalostí. Sv. Pavel - "všechno mohu v tom, který mě  posiluje".
 Velký vychovatel Humboldt zdůrazňuje, že mnoho  dokáže ten, kdo si důvěřuje. Dnešní lékaři s velkou  oblibou léčí nervové potíže autosugescí. I v boji  s duševními chorobami velmi pomáhá pevná důvěra.  Sebedůvěra je prvním kamenem naší duchovní stavby. Záleží  ovšem na optimismu, s kterým se mladý člověk pouští do  boje i do práce.
 Nepolepšitelní jedinci mohou mezi našimi svěřenci  zhatit každou dobrou snahu, ukázněnost obrátit  v anarchii. Dovedou se vysmát nejvážnějším věcem. Nesmíme  však nechat takového chlapce či dívku na pospas jisté  duchovní smrti ("vytažený, utopený člověk"). Ze všech  svěřených nemůžeme vytvořit blahoslavené. Někdy musíme  projít těžkou zkouškou, musíme prožít tvrdý zásah i ze  strany Boží. Je třeba pochopit, v jakém prostředí mladý  člověk vyrůstal, jaké živné látky do sebe nasával. Ani  zde nesmí vychovatel ztratit trpělivost. Ze všech tvorů  na světě se nejpomaleji vyvíjí člověk, ale tím právě může  dosáhnout největší dokonalosti. Podobně jako rolník,  který je vzorem trpělivosti. Nejdříve se namáhá, aby  připravil půdu, zaseje a pak v důvěře čeká, až přijde  žeň. I on ponechává roli klidnému vývoji, působení  slunce, ovzduší i dění v půdě. Nepřijde-li krupobití,  povodeň, nebo sucho, (které on sám nezaviní), zůstává  klidný až do okamžiku, kdy může brát užitek. I když se  nevydaří letošní žeň, s důvěrou zaseje a čeká žeň příští.  Ať se každý vychovatelský pesimista učí od zemědělce  a v důvěře a trpělivosti čeká na svůj užitek. Zkušenost  nás poučuje, že i z této velké řady tzv.  nevychovatelných, "pekelníků" - při trpělivosti a dobrém  vedení vyrůstají jedinci, kteří jsou schopni se o hodnoty  rvát. Musíme v nich probudit touhu po tom, co je krásné,  silné a čisté.
 Smyslem sexuální výchovy je, aby mladý člověk za  všech okolností slyšel hlas svědomí a dovedl proto  přinést i oběti. Je nutné sebevědomí ryzího srdce. Dobré  a zlé zvláště v dospívání zápasí docela zjevně  o nadvládu. Egoistická snaha po sebeuplatnění je  vystřídána silnějším voláním sexuálního hlasu. Sex jako  takový není nic hříšného ani nebezpečného; Jde o to, aby  se prosadil člověk ušlechtilý, jemný, který krotí svůj  egoismus a svůj pohlavní život udržuje v mezích, aby  i v pozdějších letech měl vědomí, že nezklamal. Jsou to  zřejmě nejvážnější problémy výchovy v tomto období.  Usměrňovat mladistvé duše, aby bouře míjejícího dětství  a nastupujícího mládí nebyly katastrofou na celý život.  Vychovatelská práce až do této doby úspěšná, by mohla být  definitivně zmařena, kdyby chlapec nebo dívka v této  oblasti sešla na scestí.
 Vychovatel Paszmányi zdůrazňuje, že toto období se  podobá válečnému poli, kde svádějí nepřetržité boje život  a smysly. Musíme se snažit udržet v mladém člověku  neporušenou obrazotvornost a vůli vydržet navzdory tomu,  že zůstane sám. Každý z vychovatelů musí dokázat alespoň  zmírnit bojovnou nejistotu mladého člověka, stává se tak  největším dobrodincem pro celý nastávající život. Žádná  sexuologie ani medicína nedokáže posílit duši mladého  člověka, aby nekolísal v ustavičném hledání.
 Mladý člověk přítomného věku je daleko více vystaven  nebezpečím ze strany sexu. Pasivita ve společenském  životě, vysedávání u televizoru, nečinnost podporují  nesprávný sexuální vývoj. Vtíravé televizní programy,  divadlo, noviny, časopisy i celá společnost zatahuje  mladého člověka do ovzduší nasáklého hrubou erotikou  a sexem.
 Pro mladého člověka je to velké riziko. Nedivme se,  že je netečný k jakékoliv duchovní i vnější činnosti. Sv.  Alfons z Liguory poznamenává, že mezi všemi zatracenými  v pekle není ani jediný, kdo by zvládl sexuální proces.  Nepovažujme však tuto otázku za přehnaně důležitou.
 Je všeobecně známo, že zvláště městským, panelákovým  dětem není v otázce sexu nic neznámého, nedotknutelného,  je jim cizí ryzí čisté smýšlení. Dostanou-li se do  společnosti, kde nic neznamená zneužívání a hřích, stojí  již na pokraji své vlastní zkázy. V 11 - 12 letech to  bývá ještě zvědavost, která halí určité záležitosti  podstaty života do jakéhosi tajemství, ale tato hranice  se nebezpečně posouvá směrem k ranému dětství. Zvláště  televize vykonala na tomto poli svoji devastační práci.
 Je-li jednou narušena podstata pevného ctnostného  života v mladém člověku, už nemůže po celý život najít  rovnováhu, na které by mohl postavit solidní dobrý život  podle Božího zákona. Je třeba dbát na to, aby děti tohoto  věku neupadaly do zlozvyků zneužívání sebe i jiných.  Tento zlozvyk se lehko získává, (i když moderní  sexuologové ani nevarují, ani neodvádějí od tohoto  zlozvyku), ale z našeho hlediska je tato praxe velmi  nebezpečná, protože je nesnadno léčitelná.
 V tomto období je zvlášť užitečné zabývat se vším,  co člověka odvádí od sebe samého. Je to skautská výchova,  zálesáctví, sporty. Je pravda, že před silnými pažemi  prchá i satan. Mravní převahu si snadno získává chlapec  i dívka dobrou sportovní výchovou. Proč považujeme za  nutnou tuto výchovu? Pozorujeme, že v každém dalším  věkovém období úpadková sexuální linie sestupuje k nižší  věkové hranici. Nesmíme podléhat názoru, že klackovská  léta nestojí za námahu. Nečekejme až minou.
 Je třeba právě v tomto období jít kus cesty  s chlapcem či dívkou. Neklid, nejistota, nestálost se  usměrňuje knihou, obrazem nebo náboženským poučením.  Bezmezné hledání musí nalézt co možná nejčerstvěji  patřičné téma, které svojí životní praxí mladý člověk  může rozvíjet. Zde se snad dostáváme do sporu s některými  moderními vychovateli posledních dob, kteří tvrdí, že  tento vývoj musí předcházet poučování fyziologické. Pro  nás je důležité udržet stud a úctu k sobě. Pudy nebývají  od začátku nezkrotitelné, naopak jako by pozvolna jenom  usilovaly o to, získat si nadvládu v životě chlapce či  dívky. Dříve než začne nepřekonatelný tah ke škodolibosti  nebo k působení škody, je třeba, aby volný čas byl  zaplněn vším, co posiluje, zušlechťuje, naplňuje radostí.  Nečekejme dlouho, až budeme moci vystřídat pohádku  skutečností. Na každou otázku musí dítě dostat odpověď,  a to hned. Vychovatel má být proto nablízku, vždy v dobré  náladě, ničemu se nediví, ať přijde dítě s čímkoliv. 
 Zvlášť dbejme na to, abychom neranili dítě, které má  zvlášť útlé svědomí. Pojem necudnosti, nečistoty,  nepřichází jen sám od sebe. Dítě jej poznává z jednání  dospělých, kteří ztratili úctu k sobě i k jiným. Dívka od  své přirozenosti touží po mateřství, po kráse, ne po  hříchu. Octne-li se však v prostředí, které ji zbavuje  čistého pohledu a vede ji k porušování desatera, dochází  k smutku a deprimujícímu závěru: "stejně se nedá nic  proti tomu dělat". Je proto pochybné, pohybuje-li se  dívka zvlášť v těchto letech jen ve smíšeném prostředí. 
 Stejně tak nemůžeme psychologicky pominout moment,  že vývoj života - láska, ryzí věrné manželství ztratí  teprve tehdy své tajemné kouzlo, když člověk odhodí stud  k sobě nebo k jiným. Je třeba považovat život za něco  jednotného, organického, co je dáno a vyrůstá z vůle  Stvořitelovy, který dává člověku část svého  stvořitelského úsilí. Všechno se stává lehčím,  krásnějším, člověk se cítí opravdu šťasten. V poslední  době začínají i veřejné instituce podporovat úsilí  o výchovu mládeže k čistému životu.
 Mnohý z mladých lidí neví, že se může hrdinství  čistého života vůbec odvážit. Ve většině případů jsou to  kamarádi, kteří svádějí, aby jim nebyli výčitkou svědomí.  Těm je třeba se vyhýbat. Někdy jsou to předčasné  známosti, které v něm zlomí nebo udusí chuť bojovat,  někdy je to zbabělé uspokojení svého egoistického  požitku. Nikdo není v této oblasti imunní.
 Sledujeme úpadek u naší mládeže, nedostatek touhy po  ctnostech, prázdnotu, ve které nalézají náplň svého  života. "Nedopusť se ničeho, co se nesluší",  (slýchávají). Tak jak není rozumné všechno utajovat před  dítětem, tak není vhodné hubit v dítěti hrubým způsobem  každou pochybnost a každý naučený zlozvyk. Je třeba  taktu, jemnosti, ohleduplnosti. První upozornění  a poučení v tomto ohledu může zdeptat, ale povzbudíme-li  mladého člověka, že je stvořen k velikosti a k ryzosti,  která je důstojná rytířů minulých let, pak každý  z mladých lidí je pedagogovi vděčen za to, že mu pomohl  toto období překlenout s čistým svědomím.
 I když někdy pochybujeme o úspěchu svého poučování,  byla by to obžaloba každého vychovatele, kdyby mlčel.  Každé mlčení v tomto období je velkým výkřikem proti  nebi. V těchto letech vyrůstají v našich mladých lidech  rytíři a velikáni ducha. Rodiče v mnoha případech málo  rozumějí převratným událostem v dítěti, ostýchají se nebo  se bojí o nich hovořit. Snad ještě před cizími dětmi, ale  před vlastními se stydí a zůstávají jim dlužni to, co by  mohlo jejich dětem pomáhat v ctnostném vývoji. Svědomí se  neprobouzí - svědomí se vychovává. V rodině, kde rodiče  s dětmi prožívají své volné chvíle v družném  optimistickém ovzduší, kde i úsměv a smích má svou  hodnotu, najde se příležitost k poučení o vážných  problémech a "pravé slovo". Nenalezne-li je doma, hledá  je na ulici. 
 Toto poučení mají dávat především rodiče, protože  jsou dítěti přirozeně nejblíže. Dítě je přijme, počínaje  problémy vzniku života až po jeho důsledky, podává-li je  otec i matka včas a s taktem: - "Maminka a tatínek se  mají tak rádi, že jim Bůh daroval dítě". Přirozeným  způsobem posiluje výchovné úsilí rodičů v tomto ohledu,  když se sami k sobě chovají šetrně, ohleduplně, mravně. 
 Po prvním poučení z dětství (dítě: dar Boha,  z lásky) mají rodiče jemně a taktně vést své děti ke  skromnosti v oblékání, ve vystupování a varovat je před  vším, co dráždí anebo jiné provokuje k sexuální volnosti.  Je nadmíru pochybené, jestliže se rodiče pohoršují nad  otázkami ze sexuální oblasti, když přijdou velmi brzy.  Dítě ztratí důvěru jen jednou v životě a nemůže ji znovu  nabýt. Je důležité poučit raději dříve než později.  V harmonické rodině stačí odpovídat na ty otázky, které  dítě předkládá jako problém. Kéž by nemusel nikdo  z mladých naříkat, že v dětství byl daleko od ryzích  ideálů mládí zaviněním vlastních rodičů.
O t á z k a   s e x u
 Cílem mravní výchovy je povzbudit mladého člověka,  aby byl ochoten naslouchat hlasu svého svědomí v každé  situaci svého života, a to i tehdy, bude-li to od něho  vyžadovat oběti. V každém z nás, zvláště v dospívajících  je skutečný boj mezi dobrem a zlem. Je důležité, aby  dospívající je dovedli rozlišovat.
 Nejsilnější pud je egoismus, pud po sebezáchově  a pud po udržení druhů. Samy o sobě tyto faktory nejsou  hříšné, bez nich by lidstvo nemohlo existovat. Je však  třeba, aby každý, zvláště mladý člověk, znal meze, aby  nepropadl bezuzdnému egoismu nebo neovládané sexuální  volnosti. Každý, zvláště duchovní vůdce poznává, jak je  nutná výchova v tomto ohledu. A to dříve ještě, než  začnou děti dospívat. Je to duchovní úsilí, které se  táhne více let a nevyřešený jeden z těchto problémů může  znamenat naprostou devastaci mravního života mladého  člověka.
 Pásmány přirovnává život na Zemi k vojenské službě,  kde musíme neustále bojovat o čistotu života. Nejtěžší  boj svádíme každodenně proti sobectví a nečistotě. To ví  každý z vychovatelů i každý učitel. Všechny reformy  výchovné jsou zbytečné, jestliže mladý člověk nedokáže  čistě myslet, mluvit a jednat. Sexuální bída přítomného  času nabrala takové rozměry, že každý, kdo jakýmkoliv  způsobem dokáže aspoň zmírnit tuto spoušť, je opravdovým  dobrodincem celého lidstva.
 Nevystačí lékařská věda ani světští vychovatelé,  kteří by se specializovali na sexuologii. Není-li mladý  člověk veden po všech stránkách k vnitřní čistotě, jak ji  hlásá náboženství, vychováme z mladých lidí adepty  psychiatrických ústavů. Tato otázka je tak důležitá, že  se jí zabývá celá řada starších autorů. V odborné  literatuře dávají osobní návody, jakým způsobem je možné  proplout těmito úskalími (Bertram Reverentia puero,  Ernst: Elternpflicht, Kevelaer, Foerster Sexuäletik und  Sexuälpedagogik, Gatterer In Glaubens Licht, Groebel:  Sexuälpedagogik, Kurz: Christlich denken, Oberdörfer Die  schön Tugend, Schilgen und Jörisen Die Aufklärung,  Mosterts: Jüglingsselsorge a moho jiných).
 Světští vychovatelé a sexuologové nepřiměřeně  zasahují do dětství, když 10 - 11 letým dětem bezostyšně  vysvětlují a předkládají všechny metody, jak se může  člověk sexuálně vyžívat, aniž by nesl na sobě riziko.  Nikdo z nich však nemluví o riziku mravním. Nemoc se dá  vyléčit, ale všechno to, co člověk nečistotou do sebe  nasaje, je nevykořenitelné.
  Mnozí dospívající jsou nakaženi nemravnými zvyky  starší generace (sebeposkvrňování). Zkáza v tomto ohledu  pokročila o několik let níže k dětství. Už u sekundánů  nebo terciánů můžeme pozorovat neklidný žár v očích, není  to jen zvědavost, je to již zakrývání prožitků, s kterými  se svěřují svým spolužákům. Mládež se dostává do mravní  bídy nadměrným sledováním televizních programů pochybné  kvality a u chlapců i nadměrně feminizovanou výchovou.  Je-li záruka v rodině, prožívá se tam vše čistě  a opravdově, může být mládež uchráněna moderních epidemií  nemravnosti a zachová si úctu k čistotě. 
 Součástí péče o dospívající mládež je tedy řádná  sexuální výchova. První poučení, jak již bylo řečeno,  náleží rodičům. Jestliže rodiče ztratili důvěru dítěte,  tím větší úlohu má nezatížený přístup vychovatele,  především kněze. Řešení problémů předpokládá charakterní,  jemný, přístup vychovatele, tím více, je-li jím kněz.
   Kněz musí často vystoupit i ostře proti přehnané  filantropii různých autorů, kteří se vysmívají naší snaze  zachovat dospívajícího v mravní čistotě a na mravní výši.
 Zpočátku stačí ve výchově v sexuální oblasti chránit  v dítěti stud. Jestliže dítě má otřeseny základy  z domova, přichází již do prvního společenství s jakousi  bázlivostí, bez sebevědomí a přímosti. Je zajímavé dát  těmto mladým lidem otázku, co považují v oblasti sexuální  za čisté a co za hříšné. Nepředpokládejme jejich jasný  úsudek, je třeba přesně oddělit to, co je všeobecně  lidské a to, co zabíhá do oblasti svědomí. O počátku  života, o lásce, o manželství hovoříme vždy v klidném  nezaujatém tónu jako o tom, co patří k podstatě života  a co má člověka posvěcovat. (Hranici mezi tím, co je  nemorální a tím, co posvěcuje, vysvětlíme předem).  Vysvětlujeme vše, na co se dítě ptá, žádnému problému se  nevyhýbáme. Jsme si vědomi: - tam, kde mlčí duchovní  vůdce, promlouvá snadněji svůdce. Mohou to být spolužáci,  dospělí cizí lidé, ulice. Nespoléhejme na školu ani na  světská sexuologická vysvětlení, kteří nemohou v současné  době splnit požadavek výchovy k mravní čistotě.
   5
 Nejdůležitějším místo ve výchově k čistotě zastává  zpovědník. Nikdo jiný jej nemůže v tomto ohledu  zastoupit. Výuka v náboženství je jen počátkem. Příběhy  ze Starého a z Nového zákona hovoří o tomto problému,  stejně tak blahoslavenství v Novém zákoně, velebí čistotu  v myšlení, ve slovech a ve skutcích. Nespoutaný realismu  však neuznává žádný duchovní život.
 Naše poučení a vedení musí být vědomé, úměrné létům,  stupni intelektu a momentální otázce, se kterou  dospívající přicházejí.
  Vnější prostředky musí být spojeny s nadpřirozenými  prostředky, jinak se nedá spoléhat na úspěch. V naší  výchově jde vždy o konkrétního člověka, o konkrétní  osobní projevy, problémy a jejich řešení. Nedá se  instruovat všeobecně, to může být jen jako odrazový  můstek. Osobní zážitky, prožitky nebo neúspěchy je třeba  prohovořit s každým jedincem individuálně.
  Bylo by nedostatečné klást otázku sexu na stejnou  úroveň, jako je výchova ke skromnosti, trpělivosti nebo  obětavosti. Každé dítě prožívá jinak tyto vnitřní bouře  a každý chce také jinak přilnout k druhému člověku. Není  to jenom prožitek erotický nebo sexuální, někdy jde jen  o čisté etické prožívání společenství, prosté všeho  smyslného.
 Spranger zdůrazňuje tento dvojí svět ve své  "Jugenderziehung". Mladý člověk dovede být zaujat  předmětem i osobou. Je-li toto zaujetí čisté, pak je  možné počítat se sjednocením dvojí síly, která napomáhá,  aby se udržel. Jestliže nenajde vedle sebe osobnost,  která by jej podpírala, nenajde v sobě tolik síly, aby  vytrval v dobrém.
 Už v raném dospívání svěřený pochopí, jak se má  chovat, bez smyslnosti, nedobrých materiálních prožitků.  Obohacením jeho života ve školních letech je společenství  stejných zájmů, přátelství, po kterém velice touží. Před  dospíváním je oblast sexu a přátelství od sebe ostře  oddělena. 
 Velkým úkolem všech vychovatelů je uchovat svým  svěřencům ryzí obrazotvornost, chránit je před  lehkovážnými společníky (Foerster, Jak žít, Holešov  1921, MUDr. Šamberger - Nová kultura, Praha 1922, Hardy  Schilgen, Um die Reinheit der Jugend, Düsseldorf, 1928,  Fr. Tomášek, Pedagogika, Olomouc, 1947).
 Rovněž budou se snažit naplnit jejich volný čas  takovými zájmy, aby poznali, že sexuální schránka není  tím jediným, co je musí zajímat. Tento problém považujeme  za rozhodující. musí však již v tomto období poznávat, že  zdrženlivost je pro zdravý vývoj prospěšná. Důležité je  nejen se rvát o čistotu, ale zaplnit čas hodnotným  a prospěšným programem, aby nebylo prázdného času, kde  nižší síly v člověku získávají vrch. 
 Je nutné utíkat z této sféry na zcela jiné pole. Je  lépe než oddávat se jakémusi bezúspěšnému boji, vyplnit  svůj čas atletikou, vnějšími zájmy, námahou. Pokušení  zdolám a vyhraji nad ním, když nemám pro ně čas a místo.
 Naše dospívající obklopuje ještě další nebezpečí:  jsou to smyslné obrazy, zážitky, dvojsmyslné řeči  a vtipy. Neustále musíme zdůrazňovat jejich nízkost  a podléhá-li těmto vlivům, je bezradný, nikdy  nepřipustíme posměch.
 Dospívání je dobou hledání ideálu. Každý je šťasten,  když jej nalezne. Ztratí však půdu pod nohama, když jej  ideál zklame. Proto nenavazujeme na vzory jen lidské, ale  vedeme je k Nejvyššímu - ke Kristu. Společenství  a přátelství s ušlechtilými lidmi je velkou posilou  v překonávání nebezpečí. Jestliže je však starší lidé  zklamou, propadají pesimismu. Naleznou důvěru, jestliže  si jich někdo z opravdových vychovatelů všimne.
 Je důležité připomínat dospívajícím, že existuje  přímá závislost mezi sebevědomím a vědomím o kráse  čistého života a mezi prohráváním vnitřních bitev. Zde  chybuje 80 % mládeže. Jestliže však vyplní volný čas  ušlechtilým programem, 90 % z nich nesnáze dovede  překonat (Dr. Novosad, 1970). Nedokáže-li dospívající  tento problém zvládnout, upadá do smutku, skepse,  nejistoty, je bázlivý a ztrácí samostatnost, je  podrážděný. 
 Odnáší si pocit viny, který jej zbavuje toho  nejcennějšího - radostného zaujetí pro své dílo  (Mazurkiewicz - Pedagogika wobec kwestii sexualnej,  Ateneum kaplanskie, 1931).
 Téměř neřešitelný problém je zneužívání. Vyskytuje  se zvláště u dětí, které si přinášejí nezdravý názor na  tento problém z prvního sociálního prostředí. Mnohdy  dospělí tuto záležitost bagatelizují, zesměšňují, mladý  člověk ji podceňuje, později se jí nedovede vyhnout.  Nesmíme dovolit, aby tito mladí lidé, kteří ještě bojují,  prchli do samoty. Osamocenost nic neřeší, naopak zvyšuje  pocit méněcennosti. Dnešní doba nutně volá po duchovním  vůdci.
 Mládež sama tak, jak je v současnosti vychovávána,  nemůže ve vysokém procentu zvládnout tyto obtíže.  Především není dostatek duchovních vůdců, je však  nadbytek těch, kdo zamlžují vědomí Božího zákona.  S krizemi tohoto druhu nastupuje vzápětí i krize  náboženská (E. Starbuck, Religionsplsychologie, Leipzig,  1989, Frisch-Hetzer, Die religiöse Entwicklung des  Jugendlichen, 1923).
 Mladí lidé neradi o tomto problému čistoty mluví,  neradi se otvírají. Velmi ostýchavě pouze reprodukují  názory těch, kdo je instruovali. 
 Snad víc než polovina z dospívajících považuje  čistotu za stejně škodlivou jako podvýživu fyzickou. Je  i u nás mnoho autorů, kteří nezodpovědně vytvářejí kolem  našich dospívajících takové fluidum, aby považovali  všechnu mravní volnost a bezuzdnost za zcela samozřejmou,  zdravou vývojovou cestu. Balí to do věty: -"Je to přece  přirozené. Když se domníváte, že je to správné, není  důvodu, proč byste měli tyto úkony považovat za škodlivé  nebo nemravné".
 Doporučoval jsem svěřeným, aby dodržovali jiné  zásady. Jde o tvrdou školu, ale pomáhala více než 50%  dospívajících, s nimiž jsem byl v kontaktu.
 Jde o tyto požadavky:
 a/ Nebýt vybíravým v jídle, jíst, co se předloží,  bez kritiky, jak se jídlo podařilo.
 b/ Neužívat nikdy hrubých výrazů.
 c/ Denně si něco odříct, televizi, sladkosti,  oblíbené jídlo, hru.
 d/ Nikdy neprosazovat své názory na úkor porozumění.
  e/ Bránit někoho z nejslabších a pomoci při úkolech,  zastat se (třeba ve rvačce).
 f/ Čekat tiše, až přijde na mne řada.
 g/ Denně cvičit s elánem, běhat, zatěžovat svůj  organismus.
 Mimo jiné jsem vyžadoval u svěřenců, aby se dokázali  zcela zříct alkoholu a sami jej nenabízeli jiným.
 Nedovoloval jsem kouření a jakýkoliv volný život.  Doporučoval jsem udělat nějakou ušlechtilou maličkost,  která jiným usnadní cestu.
 Zde se nehovoří, ale pomáhá nebo pracuje.
 Podle mého zjištění jen 8 % z dotázaných mladých  lidí se dávalo ovlivňovat v sexuálním ohledu  náboženstvím. Ideál - uchovat si čistou duši a čisté  srdce - zůstává živý jen tam, kde mladí lidé měli možnost  přilnout i po vnější stránce k ušlechtilému společenství.
 Sebevědomí si mladí lidé udrží po celý život jen  tam, kde nejdříve působí náboženské motivy v duši. (P.  Neumann Jahrbuch der öffentlichen Meinung, Allensbach  1965). Mladý člověk zachová si úctu k sobě, dovede-li  chránit jméno druhého.
 I tehdy, když tvrdíme, že nejsilnějším voláním  v člověku je pohlavní pud, musíme zdůrazňovat, že  jakékoliv volné zřeknutí se uspokojení, je nejen možné,  ale užitečné a prospěšné (André Ferriére, Tělo i srdce,  Vyšehrad, 1970). Byli šťastní ti, kdo měli vedle sebe  otce nebo dobrého kamaráda, který ještě před změnou  organismu dovedl jemně vysvětlovat zvláštnosti dorůstání.  Většina ale z těch, kterých jsem se dotazoval, sváděli  své osobní neúspěchy na pole mimo sebe, na dědičné  zatížení, zkaženost prostředí, nemožnou rodinu, špatné  kamarády, anebo lehkovážně získaný zlý návyk. Ze 120 bylo  tímto způsobem postiženo 105. Musím však zdůraznit, že  jen ryze náboženské pravdy nestačí k tomu, aby odstranily  konfliktní situace svědomí. Patří sem dokonalé využívání  času, získávání fyzické zdatnosti, sebezápor a vážné  zaujetí pro nějakou ušlechtilou službu. Nedramatizujeme,  ale také neznevažujeme.
 Žádný mladý člověk nesmí vidět nemožnost dosáhnout  vítězství. Nesmí se v žádném případě vzdávat dříve, než  začal. Zvítězit může snáze tehdy, když pochopí přirozený  průběh těchto důležitých záležitostí.
 Bůh dává každému člověku velkou sílu, jen ji nesmíme  zneužívat slabošstvím.
 Mladý člověk má pochopit, že ve světě existuje mnoho  velkých záležitostí, věcí a krásných lidí. Nesmíme nic  z těchto darů zneužívat. Posláním mladého člověka je  pomáhat k témuž růstu jiným.
 Společenství

 Každý člověk má možnost růstu po všech stránkách až  k hodnotám věčným. Dosahuje toho pouze službou a láskou.  Jestliže děti jsou s radostí očekávány, otec i matka se  zanícením zachycují první výkřik nebo pláč. Tyto okamžiky  mají být spojeny s žehnáním, podobně jako před tím měly  být již posvěcovány modlitbou a toužebnou láskou  k jednotě. Rodiče čerpají z modlitby sílu k zápolení se  vším, co by mohlo v jejich "novém členu rodiny" ohrozit  cestu k Bohu, a to už v prvních dnech. Radost, stesk  i skepse rodičů tvoří "ovzduší", které dítě "vdechuje".  Prostředí, které je prohřáté láskou, činí dítě imunním  proti všemu, co by mrazivým dechem chtělo hubit Boží  život jedinci. 
 Odmítám kolektivní výchovu dětí ve státních  institucích, protože postrádají vřelost, která je vlastní  jen otci a matce. 
 Dítě má být vychováno ke společenství, k nesobeckém  vztahu ke všemu a všem, ať jsou to věci nebo osoby, se  kterými se setkáváme. Má být připravené pro službu  a pomoc, ne pouze pro to, aby druzí plnili jeho přání.  Dítě se přizpůsobuje životu a rytmu v rodině, učí se  klidnému jednání podle vzoru svých rodičů (spěch,  nervozita zabraňuje harmonickému vývoji). 
 Blahodárně působí třeba jen krátká chvíle, kdy se  rodiče polohlasně baví mezi sebou nebo s dětmi  a dovedou-li odpovídat stejně nenásilným tónem na každý  popud, kterým se dítě začíná hlásit do společenství  rodiny. Není nic krásnějšího, než když dítě už  v předškolním věku řekne: "Tak to dělá maminka" nebo "tak  mě to naučil můj táta". Nemůžeme budovat jakoukoliv  jistotu a štěstí u sebe nebo u dětí, jestliže je  nepodepíráme příkladem. Každý den prožitý poctivým  zachováváním Božích zákonů i ohleduplností vůči druhým je  prvním vkladem pro štěstí, které může dát jedině domov.
 Děti získávají velmi brzy radostnou pohotovost  k jakékoliv práci. Rády napodobují otce, který si při  práci zpívá a nebo si s nimi vykládá tak, že je  rozveselí.
 Usmívající se matka je výmluvnější než její  rozevřená náruč. Dítě se cítí v bezpečí, když v pozadí  výchovy jsou již od počátku dva ohleduplní jedinci.
 Dítě si váží svých rodičů a ocení jejich lásku už od  útlých let, když po celodenní těžké práci (jak je to  v našich rodinách, hlavně na venkově obvyklé), zbude čas  i pro ně.
 Umožněme dětem, aby se podílely na všech rodinných  událostech. Už od 3 - 4 let mohou připravit a ozdobit  stůl ke svátečnímu obědu, podávání jídla ve sváteční den  by se mělo stát obřadem celé rodiny. V den narozenin  a jmenin rodičů nebo sourozenců může dítě připravit  nějakou drobnost, která potěší. Naučí se tak spoluutvářet  radostné klima rodiny.
 Zaměstnávejme děti i v hospodářství (na venkově), ať  se starají o domácí zvířata (krávy, koně, králíci, včely,  holubi). Naučí se nejen pracovat, ale i ocenit práci  dospělých; sami získají cit k živému stvoření.
 Jsou-li v domě nebo v blízkosti rodiče, nebo nemocní  a staří lidé, dejme dětem příležitost, aby spolu s vámi  o ně pečovaly, rády si poslechly jejich vyprávění. Nikdy  jim pak nebude na obtíž starat se o vás, když zestárnete  nebo onemocníte. Takto pochopí v životě symbol kříže  - trpícího Krista a zároveň radost ze zmrtvýchvstání.  Nezakrývejme dětem skutečnou podobu života.
 Dítě nesmí být vtaženo, i když se domníváme, že tomu  třeba ještě nerozumí, do problémů dospělých lidí. Ke  starším lidem se chováme vždy uctivě, závan tvrdosti vůči  starším se nedá z duše dítěte nikdy již vymazat. (Je  velkým zlomem v duši dítěte, když zaslechne, že se čeká,  až starší rodič uvolní místo).
 Nikdo z rodičů nemá právo vnutit dětem vnější  i duchovní chudobu. 
 Dítě potřebuje kladné projevy rodinného společenství  i v náboženské praxi. Již v druhém nebo v třetím roce  věku vnímá radost ze společné cesty do kostela, společné  modlitby nebo čtení, při kterém se rodina sjednocuje.  Sleduje otce při práci v domácnosti nebo v zaměstnání,  vycítí, co po něm rodiče požadují. Domov i stůl, dvůr  i zahrada a vše, co dítě obklopuje, musí mít řád a dýchat  čistotou. S velkou vážností vedeme dítě, aby mělo úctu ke  chlebu. Snadno pak pochopí posvátnost rodinného stolu  i stolu farní rodiny - oltáře.
 Už od první třídy základní školy se snažíme dítě  zachytit třeba prázdninovou soutěží o nejlepšího  "čilouše". Dokáže pak celé týdny žít z tohoto zážitku.  Zvlášť důsledně dbáme na chlapecké kolektivy, aby viděly  kolem sebe řád a kázeň. Mírná výchova chlapců i dívek  v domácím prostředí je tou nejlepší průpravou, jak se  chovat, jak se odívat, přijdou-li do smíšeného kolektivu.
 Rodiče musí usilovat o to, aby zachovali dětem  neporušenou obrazotvornost až do jejich dospělosti.  Ovzduší nesmí být nakaženo ničím, čemu se říká hřích  nečistoty. Rodiče neomlouvá ani jejich častá nepřítomnost  doma. Ti, kteří je zastupují, mají stejnou povinnost.  V poslední době tráví rodiče se svými dětmi velmi málo  času. Někdy jsou to jen hodiny. Proto je třeba, aby byl  společně prožívaný čas nabit krásou vzájemnosti, aby to  byl silný zážitek, na který se těší. 
 Je velmi svízelné, ztratí-li se v rodině náboženský  ráz svátečního dne. Je to podobné, jako bychom zbavili  otce i matku možnosti působení na děti. Všechny ději mají  právo, aby rodiče patřili ve sváteční den pouze jim.  "Dnes jsi naším tatínkem, dnes patříš, maminko, jen nám".  Není v tom sentimentalita, vidím v tom nutnost. Spěch  všedního dne, pach olejů a špíny z práce nesmí zasahovat  do naší rodinné neděle. Neděle je více než paprsek  světla, který pomáhá celé rodině překonat šedost  a tvrdost všedních dnů. Je-li příčinou porušování neděle  jen snaha zmnohonásobit zisk, tedy hmota, vymstí se to na  celé rodině. Ztrácí se radost ze života. 
 Důležité místo v rodině zaujímají křesťanské  symboly. Kříž nebo náboženský obraz musí být na  viditelném, důstojném místě. Děti při pohledu na kříž si  uvědomí, že i jejich ruce a nohy musí být někdy  "přikovány", nemohou dělat, co by se jim zlíbilo.  Dívají-li se na Kristovu trnovou korunu, pochopí, že  i ony musí pracovat pro druhé, že všechno je spojeno  s obětí.
 Rodiče nesmějí děti hýčkat. Děti, zvláště chlapci,  mají být připraveni na množství eventualit, které je  mohou v životě potkat. Je výhoda, když doma při různých  příležitostech si ověří svou sílu, statečnost, nabyli  osobní zkušenosti.
 Dobře vedená rodina je doslova jako družina na  vůdcovské cestě. Rodiče nedávají dětem pouze náhodné  podněty, ale celý životní systém. Nevede to  k domýšlivost, ani k pýše života, ale k pokoře. Všechno,  co člověk dává, bere z rukou Nejvyššího.
 Otec i matka musí být pro děti autoritou. Děti se  pak naučí autoritu uznávat, podřizovat se jí. Samozřejmě,  že si ji rodiče nevynucují tvrdými argumenty.
 V rodině snadno "přebolí" drobná pochybení. Rodiče  však musí být spravedliví a musí se ke všem dětem chovat  stejně, aby se dětem "dobře dýchalo". Žádná rodina se  nevyhne různým negativním faktorům ve výchově i jednání.  Světlo a stín jen dokreslují realitu života.
 Formační práci prvních 6 let musí vykonávat rodiče.  Jejich místo je v tomto ohledu nenahraditelné. Učí je  prvním krůčkům, umění komunikovat s ostatními. Není to  jen doba her a žvatlání, to zdětinšťuje dítě  a u dospělých působí směšně. Dítě prožívá radost  z pouhého faktu, že žije, jak to pozorujeme u zvířecích  mláďat. Dítě je vnímavé, odráží v sobě působení  ostatních, kteří se k němu přibližují. Není však  výsledkem součtu takových vlastností a popudů. Je  nestálé, stále se mění individuum, ale naprosto odlišné  od jiného jedince.
 První tvářnost dítěti dává tedy rodina: rodiče,  sourozenci. Mnohé si přináší na svět, nadání, dispozice.  Na toto vše navazuje vychovatel a snaží se (má-li možnost  působit na něj aspoň 5 let) z něho vychovat "čilouše"  nebo jej v tom podpořit, vnuknout mu sebevědomí  pomocníka, spolupracovníka a pak samostatného malého  misionáře.
 Další organizační jednotkou, ve které se bude  pohybovat se v mnohém případě stane farnost, obzvláště na  venkově. Je dobré, jak už bylo uvedeno, mít kartotéku,  tj. přehled o těch, kteří jsou v přímém kontaktu s námi.  Snad vícedílná karta, kde je obraz kostela, u kterého  může sloužit, spolupracovníci, se kterými si má rozumět  a úkoly, které má zvládat. Na tomto průvodci má být aspoň  stručný výčet dat duchovního správce, rady, která  spolupracuje a přehled úkolů, které zůstávají v jejich  sféře. Může to být podklad pro další vedení i při  studiích a v jeho učení, možná i tehdy, kdy už bude  samostatný, aby byl zachycen vývoj jeho osobnosti.
 Údaje o rodině však musí být vedeny velmi opatrně  aby nebylo nebezpečí zneužití. Z této organizační  jednotky pak může být hoch připraven k činnosti  i v jednotkách větších - jako je děkanát a diecéze.  Takovýmto způsobem je možno připravit spolupracovníky  i na širší základně. Má být zachycen i obraz jeho  vlastního domova, přítomný stav a zařazení rodičů, popř.  pro chlapce je velmi prospěšné, aby měli i přírodní  mapové zařazení zvláštností, ve kterých se pohybují.
 Pro vychovatele nebo kněze je důležitá znalost  prostředí. Nebudou muset mnoho měnit u dětí, které byly  vedeny už z domova tak, aby ukazovaly smysluplnost svého  jednání a směr cesty, po které se mají ubírat.
 Pozvolna zatěžuje svěřeného malými úkoly - "Jdi  a vykonej to". Je to pro něj průzor do nového světa,  tvrdý požadavek na kázeň, ale i ukázka jeho vůdčích  schopností. Vůdce se naučí chápat svět dítěte, jeho  schopnosti a pokorně se napojí na již vykonanou práci  předchůdce. Kněz se má podobat kováři, který má často ze  surového materiálu vytepat Boží podobu.
 Každý zásah do rodiny, do prostředí přirozeného,  musí být nenásilný. Všechny pokrevní svazky, i když mají  sebevíce kazů, jsou chápány jako něco přirozeného a každý  zásah zvenku je citelnější na organismu rodiny, než  jakýkoliv otřes domácí.
 I vrůstání do života dospělého musí být pomalé  a nenápadné. Dítě dokáže všechno strávit, pochopit i zlé  omluvit a zahrnout to do ještě větší osobní péče. Výchova  ke společenství znamená zvyknout si na pohyb mezi  naprosto cizími lidmi i na to, co od cizích často  zraňuje.
 Všechny bolesti, malé neúspěchy i prohry prožité  v uzavřeném prostředí rodiny, v prostředí plném smíchu,  pláče, dobré nálady i skleslosti jsou nejlepší školou. 
 Společnost dospělých je většinou méně upřímná, dítě  pozná velmi citlivě přetvářku. Dospělí jsou pro většinu  dětí jako by jen nutné mechanismy, dítě je následuje jen  tehdy, když mu dají možnost, aby se uplatnilo. Je to  život "U nohou Mistrových". Způsob, který nemusí ani  v dospělosti odkládat.
 Naše poslání je nikoho neopomíjet, ale zajistit  výchovu vůdčích "kádrů". Nesnese to zbrklou rychlost  v úsudku a ani velmi velké spoléhání na vlastní metodu.  Výchovný účinek se projeví až později v povolání nebo  v praktickém životě. Dobrá manželství, zasvěcený život  nebo kněžství to jsou ta pole, na kterých se dá pozorovat  užitek ze zasetého semene. Je nutné sloužit a nikoliv  o službě mluvit. Rodiče též nezdůrazňují svoji námahu,  zkušenost a nezkušenost dítěte.
 V rodině je každý projev lásky vázán na odpuštění  a velkodušnost. Hranatost loktů se obrušuje poznáním  vlastních chyb. Jen velkodušné dítě bude příště schopné  vést ostatní.
 Skutečnou radost zažije vychovatel v práci s dětmi  samostatnými, kterým není třeba všechno vysvětlovat,  které samy vedou ostatní ke stejné čilosti. Vychovatel si  vybírá spolupracovníky, dává jim pocítit hrdost, že patří  do větší rodiny, svěřuje jim vedoucí úlohy, třebaže je  někdy dospělí přezírají. Nenechává nic náhodě ani náladě,  staví před ně konkrétní cíle i prostředky a úkoly pro  "dnešek". Děti samy se budou chtít osvědčit, naučí se  využívat času, budou poslouchat budíček. S radostí,  s úsměvem a s písní se dají do díla, aby překvapily  rodiče i sourozence, svého duchovního vůdce a především  budou toužit udělat radost Kristu, který na to vše čeká.  Je to jejich apoštolát.
 Kněz zdůrazňuje dětem, že všechno, co prožívají  s rodiči a sourozenci - může mít posvátný ráz bohoslužby.  Pak je snadněji přivede k pochopení bohoslužby farnosti,  službě u oltáře a potřebným.

 P ř í t e l (citáty z Bible)
 GN 26
 26 Tu k němu přišel z Geraru abímelek se svým přítelem  Achuzatem a píkol, velitel jeho vojska.
 GN 38
 12 Uplynulo mnoho dní. Judova manželka, dcera Šúova,  zemřela. Když se Juda utěšil, putoval se svým adulamským  přítelem Chírou za střihači svých ovcí do
 Timny.
 GN 38
 20 Juda pak poslal kůzle po svém adolamském příteli, aby  vyzvedl od té ženy zástavu; ten ji však nenalezl.
 EX 15
 6 Tvá pravice, Hospodine, velkolepá v síle, tvá pravice,  Hospodine, zdrtí nepřítele.
 EX 15
 9 Nepřítel si řekl: >Pustím se za nimi, doženu je,  rozdělím kořist, ukojím jimi svou duši, meč vytasím,  podrobí si je má ruka.<
 EX 23
 4 Když narazíš na býka svého nepřítele nebo na jeho  zatoulaného osla, musíš mu jej vrátit.
 EX 23
 22 Když jej však budeš opravdu poslouchat a činit  všechno, co mluvím, stanu se nepřítelem tvých nepřátel  a protivníkem tvých protivníků.
 EX 32
 27 Řekl jim: "Toto praví Hospodin, Bůh Izraele: Všichni  si připněte k boku meč, projděte táborem tam i zpět do  brány k bráně a zabijte každý svého bratra, každý svého  přítele, každý svého nejbližšího."
 EX 33
 11 A Hospodin mluvil s Mojžíšem tváří v tvář, jako když  někdo mluví se svým přítelem. Potom se Mojžíš vracel do  tábora. Ale mládenec Jozue, syn Núnův, který mu  přisluhoval, se ze stanu nevzdalovat.
 LV je,
 25 Uvedu na vás meč pomsty, aby pomstil porušování  smlouvy. Shromáždíte-li se do svých měst, pošlu mezi vás  mor a budete vydáni do rukou nepřítele.
 NU 35
 23 nebo z nepozornosti na něj nechá padnout kámen, který  může přivodit smrt, takže ten člověk zemře, přitom však  mu nebyl nepřítelem a nechystal mu nic zlého,
 DT 13
 7 Kdyby tě tvůj bratr, syn tvé matky, nebo tvůj syn nebo  tvá dcera nebo tvá vlastní žena nebo tvůj nejmilejší  přítel potají ponoukal: "Pojďme sloužit jiným bohům",  které jsi neznal ty ani tvoji otcové,
 DT 28
 25 Hospodin dopustí, že budeš před svými nepřáteli  poražen. Jednou cestou proti nepříteli vytáhneš a sedmi  cestami budeš před ním utíkat. Budeš obrazem hrůzy ve  všech královstvích země.
 DT 28
 31 Tvůj býk bude poražen před tvýma očima, avšak jíst  z něho nebudeš. Tvůj osel ti bude uchvácen před očima,  a nevrátí se ti. Tvůj brav bude vydán tvému nepříteli,  a nikdo tě nezachrání.
 DT 28
 53 A v tísni obležení, kterým tě bude tísnit tvůj  nepřítel, budeš jíst plod svého života, maso svých synů  a dcer, které ti dal Hospodin, tvůj Bůh.
 DT 28
 55 aby nemusel některému z nich dát z masa svých dětí,  které pojídá, ze strachu, že by jemu nezbylo nic v tísni  obležení, kterým tě bude tísnit tvůj nepřítel ve všech  tvých branách.
 DT 28
 57 i na své plodové lůžko, které z níd vychází, i na své  děti, které porodí. Tajně je sní pro nedostatek všeho  v tísni obležení, kterým tě bude tísnit tvůj nepřítel ve  tvých branách.
 DT 32
 27 Ale obávám se urážek nepřítele a že to jejich  protivníci nepochopí, že řeknou: Vyvýšila se naše vlastní  ruka; Hospodin nic takového nevykonal."
 DT 32
 42 Opojím své šípy krví - můj meč bude požírat maso -,  krví skolených a zajatých, hlavou nepřítele s vlajícími  vlasy."
 DT 33
 27 Domov je v odvěkém Bohu, na jeho věčných pažích.  Zahnal před tebou nepřítele a řekl: Vyhlaď ho!
 SD 16
 23 Pelištejská knížata se shromáždila, aby obětovala  velkou oběť svému bohu Dágonovi a aby se oddala  radovánkám. Řekli: "Náš bůh nám vydal do rukou Samsona,  našeho nepřítele."
 SD 16
 24 Když ho lid viděl, vychvaloval svého boha. Volali:  "Náš bůh nám vydal do rukou našeho nepřítele, pustošitele  naší země, který mnoho našich skolil."
 1S 18
 29 I bál se Saul Davida ještě víc a byl po všechny dny  Davidovým nepřítelem.
 1S 19
 17 Saul se na Míkal osopil: "Proč jsi mě takto obelstila?  Pustilas mého nepřítele, aby unikl." Míkal Saulovi  odpověděla: "On mi vyhrožoval: Pusť mě, jinak tě  usmrtím."
 1S 24
 5 Tu Davidovi jeho muži řekli: "Toto je den, o němž ti  Hospodin řekl: Vydám ti do rukou tvého nepřítele. Můžeš  s ním naložit, jak se ti zlíbí." David se přikradl  a odřízl cíp Saulova pláště.
 1S 24
 20 Kdypak někdo najde svého nepřítele a nechá ho odejít  v dobrém? Kéž tě Hospodin odmění dobrým za to, cos mi  dnes učinil!
 1S 26
 8 Abíšaj řekl Davidovi: "Bůh ti dnes vydal do rukou  tvého nepřítele. Teď dovol, ať ho jedinou ranou přirazím  kopím k zemi, druhé rány nebude třeba."
 1S 30
 10 David pronásledoval nepřítel se čtyřmi sty muži; dvě  stě mužů tam zůstalo, protože byli na smrt zemdleni  a nemohli už Besórský úval přejít.
 2S 4 8 Íš-bóšetovu hlavu donesli Davidovi do Chebrónu.  Řekli králi: "Tu je hlava Íš-bóšeta, syna tvého nepřítele  Saula, který ti ukládal o život. Hospodin dopřál králi,  mému pánu, dnešního dne pomstu nad Saulem i nad jeho  potomstvem."
 2S 13
 3 Amnón však měl přítele jménem Jónadaba, syna Davidova  bratra Šimey. Jónadab byl muž velmi protřelý.
 2S 15
 37 Davidův přítel Chúšaj vstoupil tedy do města. Také  Abšalóm vstoupil do Jeruzaléma.
 2S 16
 16 Když Davidův přítel Chúšaj Arkijský přišel  k Abšalómovi, pozdravil Abšalóma: "Ať žije král! Ať žije  král!"
 2S 16
 17 Abšalóm Chúšajovi řekl: "Tak se odvděčuješ svému  příteli? Proč jsi nešel se svým přítelem?"
 2S 22
 18 Nepříteli mocnému mě vyrval, těm, kdo nenáviděli mě,  kdo zdatnější byli.
 1KR 4
 5 Azarjáš, syn Nátanův, byl nad správci, Zabúd, syn  Nátanův, byl knězem a královým přítelem.
 5
 1KR 5
 15 Týrský král Chíram poslal k Šalomounovi své  služebníky, neboť uslyšel, že ho pomazali za krále  namísto jeho otce. Chíram byl totiž přítelem Davidovým po  všechna léta.
 1KR 8
 33 Bude-li poražen Izrael, tvůj lid, od nepřítele pro  hřích proti tobě, ale navrátí se k tobě, vzdají chválu  tvému jménu a budou se k tobě modlit a prosit o smilování  v tomto domě,
 1KR 8
 37 Bude-li v zemi hlad, bude-li mor, obilná rez či sněť,  kobylky nebo jiná havěť, bude-li ho v zemi jeho bran  sužovat nepřítel či jakákoli rána a jakákoli nemoc,
 1KR 8
 44 Vytáhne-li tvůj lid do boje proti nepříteli po cestě,  kterou jej pošleš, a budou-li se modlit k Hospodinu  směrem k městu, které jsi vyvolil, a k domu, který jsem  vybudoval tvému jménu,
 1KR 8
 46 Zhřeší-li proti tobě, neboť není člověka, který by  nehřešil, a ty se na ně rozhněváš a vydáš je nepříteli,  aby je zajali a jaté vedli do nepřátelské země, vzdálené  nebo blízké,
 1KR 16
 11 Když jako král nastoupil na trůn, vybil celý Baešův  dům. Nezanechal mu toho, jenž močí na stěnu, ani mstitele  ani přítele.
 1KR 21
 20 Achab řekl Elijášovi: "Přece jsi mě našel, můj  nepříteli?" On řekl: "Našel, protože ses zaprodal  a dopouštíš se toho, co je zlé v Hospodinových očích.
 1PA 27
 33 Achítofel byl královým rádcem a Chúšaj Arkíjský  královým přítelem;
 2PA 6
 24 Bude-li poražen Izrael, tvůj lid, od nepřítele pro  hřích proti tobě, ale navrátí se, vzdají chválu tvému  jménu a budou se před tebou modlit a prosit o smilování  v tomto domě,
 2PA 6
 36 Zhřeší-li proti tobě, neboť není člověka, který by  nehřešil, a ty se na ně rozhněváš a vydáš je nepříteli,  aby je zajal a jaté vedli do země vzdálené nebo blízké,
 2PA 20
 7 Což jsito nebyl ty, náš Bože, jenž jsi vyhnal  obyvatele této země před Izraelem, svým lidem? Dal jsi ji  navěky potomkům Abrahama, svého přítele.
 2PA 25
 8 Ale táhni sám a pusť se rozhodně do boje, jinak Bůh  přivodí před tváří nepřítele tvůj pád. Bůh má dost síly,  aby pomohl i přivodil pád."
 2PA 26
 13 Pod jejich dohledem byly vojenské oddíly čítající tři  sta sedm tisíc pět set mužů velké vojenské síly,  vycvičených k boji, aby pomáhali králi proti nepříteli.
 EZD 8
 22 Ostýchal jsem se totiž žádat od krále ozbrojený  doprovod a jízdu, aby nám na cestě pomáhali proti  nepříteli; řekli jsme králi: "Dobrotivá ruka našeho Boha  je nade všemi, kdo ho hledají, ale jeho moc a hněv je  proti všem, kdo ho opouštějí."
 EST 7
 6 Ester odpověděla: "Tím protivníkem a nepřítelem je ten  zloduch Haman."Haman zůstal před králem a královnou  ochromen.
 JB 12
 4 Jsem k posměchu i vlastnímu příteli, jemuž Bůh odpoví,  když volá; v posměchu je spravedlivý, bezúhonný.
 JB 13
 24 Proč skrýváš svou tvář a pokladáš mě za svého  nepřítele?
 5
 JB 27
 7 Můj nepřítel však ať je na tom jako svévolník, a ten,  kdo proti mně povstává, jako bídák.
 JB 33
 10 Hle, Bůh proti mně záminky hledá, pokládá mě za  nepřítele,
 Z 7
 6 ať nepřítel stíhá moji duši,
 chytí a zašlape do země můj život,
 ať uvede v prach mou slávu.
 Z 8
 3 Ústy nemluvňat a kojenců jsi vybudoval mocný val
 proti svým protivníkům
 a zastavil nepřítele planoucího pomstou.
 Z 9
 7 Po nepříteli zůstaly po vždy jen trosky.
 vyvrátil jsi jejich města,
 i památka na ně zašla.
 Z 13
 3 Dlouho ještě musím sám u sebe hledat rady,
 strastmi se den ze dne v srdci soužit?
 Dlouho ještě se bude můj nepřítel proti mně vyvyšovat?
 Z 13
 5 ať nepřítel neřekne: "Zdolal jsem ho!"
 Moji protivníci budou jásat, zhroutím-li se.
 Z 17
 12 Můj nepřítel podobá se lvu, jenž lační po kořisti,
 je jak lvíče, které číhá vskrytu.
 Z 18
 18 Nepříteli mocnému mě vyrval,
 těm, kdo nenáviděli mě, kdo zdatnější byli.
 Z 31
 9 Nevydal jsi mně do rukou nepřítele,
 dopřáls volnosti mým nohám.
 5
 Z 41
 12 Že sis mě oblíbil, poznám podle toho,
 že nade mnou nezazní ryk nepřítele.
 Z 42
 10 promlouvám k Bohu, své skále:
 "Proč na mně zapomínáš,
 proč musím chodit zármutkem sklíčen
 v sevření nepřítele?"
 Z 43
 2 Tys přece moje záštita, Bože.
 Proč zanevřel jsi na mě,
 proč stále mám chodit zármutkem sklíčen
 v sevření nepřítele?
 Z 44
 17 když slyším, jak se utrhač rouhá,
 když mě souží mstivost nepřítele.
 Z 55
 4 neboť nepřítel mi spílá, svévolník mě tísní,
 chtěli by mě zlomit ničemnostmi,
 štvou proti mě plni vzteku.
 Z 55
 13 Není to nepřítel, kdo mě tupí,
 to bych přece snesl;
 nade mne se nevypíná ten, který mě nenávidí,
 před tím bych se ukryl,
 Z 55
 14 jsi to však ty, člověk jako já,
 můj druh a přítel!
 Z 61
 4 ty jsi moje útočiště
 a pevná věž proti nepříteli.
 Z 64
 2 Vyslyš, Bože, moje lkání,
 chraň mě, ať mohu žít beze strachu z nepřítele,
 7
 Z 74
 3 Zaměř kroky vzhůru k trvající spoušti,
 ve svatyni nepřítel vše zničil.
 Z 74
 10 Jak dlouho se, Bože, smí protivník rouhat?
 Smí nepřítel znevažovat trvale tvé jméno?
 Z 74
 18 Hospodine, rozpomeň se na rouhání nepřítele,
 na zbloudilý lid, jenž znevážil tvé jméno.
 Z 89
 23 Nepřítel ho nepřekvapí
 a bídák ho nepokoří.
 Z 106
 10 Zachránil je z rukou toho, kdo je nenáviděl,
 vykoupil je z rukou nepřítele.
 Z 143
 3 Nepřítel mě pronásleduje,
 můj život tiskne k zemi,
 do temnot mě vsadil jak od věků mrtvé.
 PR 12
 26 Spravedlivý prozkoumává svému příteli cestu, kdežto  svévolníky jejich cesta zavede.
 PR 17
 17 V každičkém čase miluje přítel, zrodil se bratrem pro  doby soužení.
 PR 19
 4 Majetek zjednává víc a víc přátel, nuzáka se i přítel  zřekne.
 PR 21
 10 Svévolník je chtivý zlého, v jeho očích nenalezne  slitování ani přítel.
 PR 22
 11 Kdo miluje čistotu srdce a má ušlechtilé rty, tomu  bude přítelem i král.
 PR 24
 17 Neraduj se z pádu svého nepřítele, nejásej nad jeho  klopýtnutím ani v srdci,
 PR 27
 9 Olej a kadidlo jsou pro radost srdci, přítel je sladší  než chtění vlastní duše.
 PR 27
 10 Svého přítele a přítele svého otce neopouštěj, ale  v den svých běd nechoď ani do domu vlastního bratra.  Lepší je blízký soused než vzdálený bratr.
 PIS 1
 9 Ke klisně vozu faraónova jsem tě připodobnil, má  přítelkyně.
 PIS 1
 15 Jak jsi krásná, přítelkyně moje, jak jsi krásná, oči  tvé jsou holubice.
 PIS 2
 2 Jako lilie mezi trním, tak má přítelkyně mezi dcerami.
 PIS 2
 10 Můj milý se ozval, řekl mi: "Vstaň, má přítelkyně,  krásko má, a pojď!
 PIS 2
 13 Fíkovník nasadil první plody, voní kvítky vinné révy.  Vstaň má přítelkyně, krásko má, a pojď!"
 PIS 4
 1 Jak jsi krásná, přítelkyně moje, jak jsi krásná, oči  tvé jsou holubice pod závojem, vlasy tvé jsou jako stáda  koz, které se hrnou z hory Gileádu.
 PIS 4
 7 Celá jsi krásná, přítelkyně moje, poskvrny na tobě  není.
 PIS 5
 2 Spím, ale srdce mé bdí. Slyš, milý můj klepe: "Otevři  mi, sestro má, přítelkyně má, holubice má, má bezúhonná,  vždyť mám hlavu plnou rosy, v kadeřích krůpěje noční."
 PIS 5
 16 Patro jeho úst je přesladké, on sám je přežádoucí  skvost. Takový je milý můj, takový je můj přítel,  jeruzalémské dcery.
 PIS 6
 4 Krásná jsi, přítelkyně má, jak Tirsa, půvabná jak  Jeruzalém, strašná jako vojsko pod praporci.
 IZ 19
 2 "Popudím Egypťany proti Egypťanům a bude bojovat bratr  proti bratru a přítel proti příteli, město proti městu,  království proti království.
 IZ 41
 8 "A ty, Izraeli, služebníku můj, Jákobe, tebe jsem  vyvolil, potomku Abrahama, mého přítele,
 IZ 63
 10 Oni se však vzpírali a trápili jeho svatého ducha,  proti se jim změnil v nepřítele, sám bojoval s nimi.
 JR 6
 25 Nevycházej na pole, nechoď na cestu, nepřítel má meč.  Kolkolem děs!
 JR 15
 11 Hospodin praví: "Nepřichystal jsem ti dobro? Nesrazil  jsem kvůli tobě nepřítele v čase zlém, v čase soužení?
 JR 18
 17 Jako východním větrem, tak je rozptýlím před  nepřítelem. Obrátím se k nim zády, a ne tváří, v den  jejich běd."
 JR 23
 39 Hle, propůjčím vás nepříteli a odvrhnu od své tváře  vás i město, které jsem dal vám i vašim otcům.
 JR 30
 14 Všichni tvoji milenci na tebe zapomněli, nevyhledávají  tě. Ranou nepřítele jsem tě ranil, nelítostným pokáráním  pro množství tvých nepravostí, pro tvé nesčíslné hříchy.
 JR 44
 30 Toto praví Hospodin: Hle, vydám faraóna Chofru, krále  egyptského, do rukou jeho nepřátel, do rukou těch, kteří  mu ukládají o život, jako jsem vydal Sidkijáše, krále  judského, do rukou Nebúkadnesara, krále babylónského,  jeho nepřítele, který mu ukládal o život."
 JR 48
 15 Zahuben bude Moáb, na jeho města vytáhne nepřítel,  jeho nejlepší jinoši klesnou jako na porážce, je výrok  Krále, jehož jméno je Hospodin zástupů.
 PL 1
 9 Má na lemu roucha nečistotu, nepamatovala na svůj  konec. Předivně sešla a není nikdo, kdo by ji potěšil.  "Pohleď, Hospodine, na mé ponížení, jak se nepřítel  vypíná."
 PL 1
 16 Propukám nad tím v pláč, slzy se mi proudem řinou  z očí, vzdálil se ten, kdo by mě potěšil, kdo by mě  udržel při životě. Moji synové úděsem trnou, neboť  nepřítel ukázal svou moc."
 PL 2
 3 V planoucím hněvu srazil každý roh Izraele, svou  pravici stáhl nazpět před tváří nepřítele, vzplanul  v Jákobovi jako plápolající oheň, sžírající všechno  vůkol.
 PL 2
 4 Napjal svůj luk jako nepřítel, pozvedl pravici jako  protivník a hubil všechny, kdo byli žádoucí oku; ve stanu  sijónské dcery vylil svoje rozhořčení jako oheň.
 PL 2
 5 Panovník byl jako nepřítel, pohltil Izraele; pohltil  všechny její paláce, její pevnosti zničil, rozmnožil  v dceři judské smutek a zármutek.
 PL 2
 7 Panovník zanevřel na svůj oltář, svou svatyni zrušil,  hradby jejích paláců vydal do rukou nepřítele. V domě  Hospodinově bylo hluku jako v den slavnostního  shromáždění.
 PL 2
 17 Hospodin provedl svůj záměr, splnil, co řekl, to, co  přikázal již za dnů dávnověkých. Bořil bez soucitu,  dopustil, aby se nepřítel nad tebou radoval, vyvýšil roh  tvých protivníků.
 PL 2
 22 Voláš jako ke dni slavnostního shromáždění z okolí ty,  jichž se děsím, takže v den Hospodinova hněvu nebude  nikdo, kdo by vyvázl a přežil. Těm, jež jsem hýčkala  a vychovala, připravil můj nepřítel konec.
 PL 4
 12 Nevěřili králové země ani všichni obyvatelé světa, že  vejde protivník a nepřítel do jeruzalémských bran.
 EZ 36
 2 Toto praví Panovník Hospodin: Nepřítel o váš říká:  "Dobře vám tak. I věčná návrší se stanou naším  vlastnictvím."
 OZ 8 3 Izrael zanevřel na to, co je dobré, bude jej honit  nepřítel.
 MI 2
 8 Dříve se můj lid stavěl proti nepříteli. Teď však  strháváte z plášťů ozdoby těm, kdo po návratu z boje  užívají bezpečí.
 MI 7
 5 Nevěřte bližnímu, nespoléhejte na přítele, před tou,  jež uléhá po tvém boku, se střez otevřít ústa.
 MI 7
 8 "Neraduj se nade mnou, má nepřítelkyně! Padla-li jsem,  povstanu, sedím-li ve tmě, mým světlem je Hospodin.
 MI 7
 10 Má nepřítelkyně to uvidí a pokryje ji hanba. To je ta,  která mi říká: "Kde je Hospodin, tvůj Bůh?" Na vlastní  oči ji spatřím, až bude pošlapána jak bláto na ulicích."
 NA 3
 11 I ty se opojíš a budeš omámeno. I ty budeš hledat  záštitu před nepřítelem.
 SF 3
 15 Rozsudek nad tebou Hospodin zrušil, zbavil tě  nepřítele. Král Izraele, Hospodin, je uprostřed tebe,  neboj se už zlého!
 ZA 14
 13 V onen den je Hospodin uvede do zmatku tak velikého,  že jeden bude chytat druhého za ruku, ale ta ruka se  pozvedne proti ruce přítelově.
 MDR 1
 16 Ale svévolníci přivolali smrt rukama i slovy, měli ji  za přítelkyni, proto zchřadli, uzavřeli s ní smlouvu,  a tak si zasluhují, aby byla jejich údělem.
 SIR 5
 15 Neprohřešuj se ve velkých ani v malých věcech  a z přítele se nestávej nepřítelem.
 SIR 6
 8 Někdo je tvým přítelem, když se to jemu hodí, ale  opustí tě, jakmile budeš v nesnázích.
 SIR 6
 9 Některý přítel se změní v nepřítele a svůj rozchod  s tebou přičte k tvé hanbě.
 SIR 6
 14 Věrný přítel je pevná ochrana, kdo ho našel, nalezl  poklad.
 SIR 6
 15 Věrný přítel je k nezaplacení, ničím nelze vyvážit  jeho cenu.
 SIR 6
 16 Věrný přítel je elixír života, najdou ho jen ti, kdo  mají bázeň před Hospodinem.
 SIR 7
 12 Nerozšiřuj lži o svém bratru a ani o příteli nešiř nic  podobného.
 SIR 7
 18 Nevyměň přítele kvůli zisku, ani opravdového bratra za  ofírské zlato.
 SIR 9
 10 Neopouštěj starého přítele, žádný nový se nevyrovná.  Nový přítel je jako nové víno. Teprve až zestárne, budeš  je s požitkem pít.
 SIR 12
 8 Máš-li se dobře, sotva objevíš pravého přítele, ale  povede-li se ti zle, nepřítel se neutají.
 SIR 12
 9 Daří-li se člověku dobře, mají jeho nepřátelé  zármutek, stane-li se mu něco zlého, odtáhne se od něho  i přítel.
 SIR 12
 10 Nevěř nikdy svému nepříteli; jako rez sžírá kov, tak  působí jeho zloba.
 SIR 12
 16 Na svých rtech má nepřítel jen sladkost, ale ve svém  srdci zatím promýšlí, jak tě srazit do bláta. Nepřítel  může mít v očích i slzy, ale dáš-li mu příležitost,  neštítí se prolít krev.
 SIR 14
 13 Dříve než skonáš, prokazuj dobro příteli a podle svých  možností mu s ochotou dávej.
 SIR 19
 8 Nemluv o tom před přítelem ani před nepřítelem. Pokud  se mlčením neprohřešíš, nic důvěrného neodhaluj!
 SIR 19
 15 Vyptej se přítele, vždyť často jde o pomluvu, a nevěř  každému slovu.
 SIR 20
 16 Hlupák bude říkat: "Nemám přítele, ba ani vděk za  svoje dobrodiní
 5
 SIR 20
 23 Někdo ze studu příteli něco slíbí a zbytečně si z něho  udělá nepřítele.
 SIR 22
 20 Kdo hází kamením po ptácích, plaší je, kdo uráží  přítele, zničí přátelství.
 SIR 22
 21 Jestliže jsi vytasil meč na přítele, neztrácej naději,  neboť je možno přátelství obnovit.
 SIR 22
 22 Jestliže sis otevřel ústa na přítele, neboj se, neboť  je možné smíření. Ale před potupou a pýchou, před  vyzrazeným tajemstvím a zákeřnou ranou uteče každý  přítel.
 SIR 22
 25 Nebudu mít strach chránit přítele a neobrátím se  k němu zády.
 SIR 23
 3 Aby se má provinění nemnožila a mé hříchy nenarůstaly,  abych nepadl před protivníky a aby se nade mnou neradoval  můj nepřítel?
 SIR 25
 14 Jakoukoli mstivost, jenom ne mstivost z nenávisti!  Jakýkoli trest, jenom ne trest od nepřítele!
 SIR 25
 15 Není horší jed než jed hadí, a horší hněv než hněv  nepřítele.
 SIR 27
 16 Kdo vyzrazuje tajemství, ztrácí důvěru, nenajde pro  sebe přítele.
 SIR 27
 17 Měj rád svého přítele a buď mu věrný, jestliže jsi  však vyzradil jeho tajemství, nevyhledávej ho.
 SIR 29
 6 I když však může zaplatit, přinese sotva polovinu,  a bude to počítat, jako by šlo o věc jím nalezenou.  Nemůže-li splatit, okrade bližního o jeho peníze  a zbytečně si z něho udělá nepřítele. Odplatí mu kletbami  a nadávkami, místo úcty mu odplatí urážkou.
 SIR 29
 10 Nelituj peněz pro bratra a přítele, nenech je zničit  rzí v úkrytu pod kamenem.
 SIR 29
 13 Bude za tebe bojovat proti nepříteli lépe než silný  štít a těžké kopí.
 SIR 30
 3 Kdo učí svého syna, vzbuzuje závist nepřítele, ale  před přáteli se bude z něho veselit.
 SIR 33
 6 Jako bujný hřebec je přítel posměváček, řehtá pod  každým, kdo na něj vsedne.
 SIR 33
 20 Ani synovi nebo ženě, ani bratru nebo příteli nedovol,  aby tě dostali do své moci, dokud jsi živ. Nikomu svůj  majetek nepředávej, abys toho nelitoval a nemusel se  o něj znovu doprošovat.
 SIR 36
 6 Vzbuď své rozhořčení a vylej svůj hněv, vyhlaď  protivníka a rozdrť nepřítele.
 SIR 37
 1 Každý přítel říká : "I já jsem s tebou uzavřel  přátelství." Ale jsou i přátelé jenom podle jména.
 SIR 37
 2 Což tě nezarmoutí až k smrti, když se ti druh a přítel  změní v nepřítele?
 SIR 37
 4 Některý druh se raduje s přítelem v jeho štěstí, ale  v době soužení se obrátí proti němu.
 SIR 37
 5 Některý druh pomáhá příteli kvůli svému žaludku,  v boji však chrání sám sebe.
 SIR 37  6 Nezapomínej v duši na přítele, neztrať ho z mysli  kvůli svému jmění.
 SIR 41
 19 Styď se před druhem nebo přítelem za křivdu, před  místem kde přebýváš jako cizinec, za krádež;
 BAR 4
 25 Děti, snášejte trpělivě hněv, který na vás přišel od  Boha. Tvůj nepřítel tě pronásledoval, ale brzy uvidíš  jeho záhubu a stoupneš mu na šíji.
 1MK 2
 9 Všechno, co bylo jeho slávou, odvlekli jako kořist, na  ulicích zabíjeli jeho děti, jeho jinoši zhynuli mečem  nepřítele.
 1MK 3
 23 Sotvaže skončil, ihned se vrhl na nepřítele a Sérón  i jeho vojsko byli rozdrceni.
 1MK 5
 33 Se třemi oddíly vpadl nepříteli do týla; zaduli do  polnic a vykřikovali modlitby.
 1MK 5
 43 Juda přešel první proti nepříteli a všechen lid za ním  Při pohledu na ně se pohanský lid nadobro zhroutil,  odhazovali zbraně a hledali útočiště v Karnajimu.
 1MK 6
 38 Ostatním jezdcům určil král místo na obou křídlech  vojska, aby doráželi na nepřítele a chránili šiky  pěchoty.
 1MK 7
 26 Král vyslal jednoho ze svých vyhlášených vojevůdců,  Níkánóra, zapřísáhlého nepřítele Izraele, s rozkazem, aby  vyhladil ten lid.
 1MK 8
 23 "Zdar Římanům a národu židovskému na moři i na souši  na věčné časy! Ať je od nich vzdálen meč i nepřítel!
 1MK 9
 24 V těch dnech nastal veliký hlad, jako by i země zběhla  k nepříteli.
 1MK 10
 16 Král se řekl: "Sotva najdeme někoho jako je on, učiňme  ho tedy naším přítelem a spojencem!"
 1MK 10
 19 Doslechli jsme se o tobě, že jsi muž statečný a že jsi  hoden stát se naším přítelem.
 1MK 10
 20 Ustanovujeme tě ode dneška veleknězem tvého národa:  smíš se nazývat královým přítelem (a poslal mu současně  purpurové roucho a zlatý věnec), smíš stát na naší straně  a být naším přítelem."
 1MK 11
 57 Mladičký Antiochos napsal Jónatanovi: "Potvrzuji tě  v úřadu velekněze, ustanovuji tě nad čtyřmi okresy a smíš  se nazývat přítelem krále."
 1MK 11
 73 Jakmile to viděli ti, kdo od něho sběhli, vrátili se  k němu a společně pronásledovali nepřítele a zastavili se  až u nepřátelského ležení v Kádeši, kde se utábořili.
 1MK 13
 36 "Král Démétrios zdraví velekněze Šimeóna, přítele  králů, i starší a celý židovský národ!
 1MK 13
 51 Dvacátého třetího dne, druhého měsíce roku stého  sedmdesátého prvního vešel do něho s chválami  a s palmovými ratolestmi za zvuku citar, cymbálů a harf,  s chvalozpěvy a písněmi, protože byl potřen veliký  nepřítel uprostřed Izraele.
 1MK 14
 39 učinil ho svým přítelem a s velkou slávou mu udělil  vyznamenání.
 1MK 15
 32 Králův přítel Athénobios přišel do Jeruzaléma a užasl,  když viděl Šimeónovu slávu, tabuli se zlatými  a stříbrnými číšemi a četné služebnictvo. Vyřídil  Šimeónovi královo poselství.
 1MK 16
 9 Tehdy byl poraněn i Juda, Jóchananův bratr. Jóchanan  pak nepřítele pronásledoval až ke Kedrónu, který  Kendebaios opevnil.
 2MK 3
 38 "Máš-li nějakého nepřítele nebo zrádce státu, pošli  tam jeho. Dostaneš ho zpátky zbičovaného, zůstane-li  vůbec naživu, protože kolem toho Místa je vpravdě jakási  Boží síla.
 2MK 4
 21 Apollónios, syn Menestheův, byl poslán do Egypta na  korunovaci krále Filométora. Od něho se Antiochos  dozvěděl, že král není jeho přítelem, a tak se musel  starat o svou bezpečnost. Odtud se odebral do Jafy a pak  dorazil do Jeruzaléma.
 2MK 7
 24 Antiochos se domníval, že matka jím pohrdá,  a podezříval ji, že ho svou řečí tupí. Ještě zbýval  nejmladší; král mu domlouval nejen slovy, nýbrž sliboval  mu i skrze přísahu, že ho učiní bohatým a šťastným,  odpadne-li od zásad otců, že ho učiní svým přítelem  a svěří mu významné úřady.
 2MK 8
 12 Juda se dozvěděl, že Níkánór se dal na pochod. Když  svým lidem sdělil, že nablízku je vojenský tábor  nepřítele,
 2MK 8
 25 Těm, kdo přešli, aby si je koupili za otroky, pobrali  peníze. Nepřítele pronásledovali do značné vzdálenosti,  ale pak se museli vrátit pro časovou tíseň.
 2MK 10
 26 Padli na podstavec před zápalným oltářem a modlili se,  aby se Bůh nad nimi smiloval a stal se nepřítelem jejich  nepřátel a protivníkem jejich protivníků, jak praví  Zákon.
 2MK 14
 16 Potom na rozkaz vojevůdce ihned vytáhli a utkali se  s nepřítelem u osady Dessau.
 2MK 14
 26 Když Alkimos viděl, že žijí v přátelství, opatřil si  znění dojednaných smluv a odebral se ke králi. Udal  Níkánóra, že se zpronevěřil rozkazům, když totiž Judu,  který je nepřítelem říše, učinil svým nástupcem.
 2MK 15
 14 Onias o něm řekl: "To je přítel našich bratří, mnoho  se modlí za lid a svaté město. Je to Jeremjáš, Boží  prorok!"
 2MK 15
 26 Judovo vojsko se vrhlo na nepřítele s prosebnými  modlitbami k Bohu.
 MT 5
 43 Slyšeli jste, že bylo řečeno: 'Milovati budeš bližního  svého a nenávidět nepřítele svého.'
 MT 10
 36 a 'nepřítelem člověka bude jeho vlastní rodina'.
 MT 11
 19 Přišel Syn člověka, jí a pije - a říkají: 'Hle,  milovník hodů a pitek, přítel celníků a hříšníků!' Ale  moudrost je ospravedlněna svými skutky."
 MT 13
 25 Když však lidé spali, přišel jeho nepřítel, nasel  plevel do pšenice a odešel.
 MT 13
 28 On jim odpověděl: 'To udělal nepřítel.' Sluhové mu  řeknou: 'Máme jít a plevel vytrhat?'
 MT 13
 39 nepřítel, který jej nasel, je ďábel. Žeň je skonání  věku a ženci jsou andělé.
 5
 L 7
 34 Přišel Syn člověka, jí a pije - a říkáte: 'Hle,  milovník hodů a pitek, přítel celníků a hříšníků!'
 L 10
 19 Hle, dal jsem vám moc šlapat po hadech a štírech a po  veškeré síle nepřítele, takže vám v ničem neuškodí.
 L 11
 5 Řekl jim: "Někdo z vás bude mít přítele, půjde k němu  o půlnoci a řekne mu: 'Příteli, půjč mi tři chleby,
 L 11
 6 protože právě teď ke mně přišel přítel, který je na  cestách, a já mu nemám co dát.'
 L 11
 8 Pravím vám, i když nevstane a nevyhoví mu, ač je jeho  přítel, vstane pro jeho neodbytnost a dá mu vše, co  potřebuje.
 L 15
 9 A když ji nalezne, svolá své přítelkyně a sousedky  a řekne: 'Radujte se se mnou, poněvadž jsem nalezla  peníz, který jsem ztratila.'
 J 3
 29 Ženich je ten, kdo má nevěstu. Ženichův přítel, který  u něho stojí a čeká na jeho rozkaz, upřímně se raduje,  když uslyší ženichův hlas. A tak je má radost dovršena.
 J 11
 11 To pověděl a dodal: "Náš přítel Lazar usnul. Ale jdu  ho probudit."
 J 19
 12 Od té chvíle ho Pilát usiloval propustit. Ale Židé  křičeli:"Jestliže ho propustíš, nejsi přítel císařův.  Každý, kdo se vydává za krále, je proti císaři."
 SK 13
 10 "Ty svůdce všeho schopný, synu ďáblův, nepříteli Boží  spravedlnosti, kdy už přestaneš podvracet přímé cesty  Páně?
 R 12
 20 Ale také: 'Jestliže má tvůj nepřítel hlad, nasyť ho,  a má-li žízeň, dej mu pít; tím ho zahanbíš a přivedeš  k lítosti.'
 1K 15
 26 Jako poslední nepřítel bude přemožena smrt,
 GA 4
 16 Stal jsem se vaším nepřítelem tím, že vám říkám  pravdu?
 2TE 3
 15 Ale nejednejte s ním jako s nepřítelem, nýbrž varujte  ho jako bratra.
 ZD 1
 13 Kterému z andělů kdy řekl: "Usedni po mé pravici,  dokud ti nedám nepřítele za podnož tvého trůnu"!
 JK 2
 23 Tak se naplnilo Písmo: 'Uvěřil Abraham Bohu, a bylo mu  to počítáno za spravedlnost' a byl nazván 'přítelem  Božím'.
 JK 4
 4 Proradná stvoření! Což nevíte, že přátelství se světem  je nepřátelství s Bohem? Kdo tedy chce být přítelem  světa, stává se nepřítelem Božím.

 Důležitým úkolem každého výchovného procesu je  vytvořit společenství, které by dokázalo zaplašit každý  pocit osamocenosti. V současné době je mnoho faktorů,  které mají nepříznivý vliv na vytváření společenství.  Mimo jiné jsou to i televizní programy, které se stávají  jakousi drogou a dovedou narušit každý vytvořený kruh.
 Přátelství není organizační celek, je to jednota  spřízněných duší.
 Přáním každého člověka, zvlášť mladého je mít  někoho, s kým si rozumí, kdo má stejné zájmy, jde stejným  směrem.
 Tam, kde chceme sdílet s jinými náplň jejich života,  hledat s nimi to, co potěší, je nutné, abychom se nebáli  oslovit člověka, který je nám buď blízký nebo je nám dán  jako ten, kdo má s námi společné zájmy. Tu je třeba  vtěsnat bezbolestně do mladistvé duše překonání sobectví,  abychom byli natolik silní, že nebudeme sami. Největším  štěstím mladého i dospělého člověka je mít nadšeného  kamaráda, přítele, nejenom vůdce, učitele nebo kněze,  protože ti někdy mohou ne dosti rozumět našim požadavkům.  Je to generační rozdíl.
 Nezáleží na tom, z jakého okruhu pochází. Může  patřit ke skautům, k nějakému klubu či sdružení. Musí to  být však osobnost, člověk, který neuvádí do nebezpečí,  kdo potěší, posílí. Za přítele si nevolíme kohokoliv,  nebude to člověk nešetrný, hrubý, falešný, který by  zneužíval naši důvěru. Najít pravého přítele je velké  umění. Najde-li mladý člověk přítele ve svém duchovním  vůdci, je to velké štěstí. Bossuet považuje přátelství za  "kapitál, který umožňuje koupit si věci přivádějící  k Bohu".
 Přítel naslouchá, sdílí starosti, radosti i plány.  Má pochopení ve slabostech, podělí se o své nadšení.  Přátelství je vztah oboustranný, je záležitostí  jednotlivců, ale pomáhá vytvořit společenství. Přátelství  vyžaduje neustálý růst, prohlubování. Musím více znát,  umět, abych mohl více pomáhat, aby se na mne mohl přítel  spolehnout. Dovedu se obětovat, nikdy ho tvrdě neodmítám.  Jsem opatrný ve slovech, i jediná nešetrná věta může  křehké přátelství zničit. Jsem vynalézavý, hledám, čím  bych udělal tomu druhému radost, čím bych zjemnil náš  vztah a přiblížil se Božím vlastnostem.
 Přítel vycítí, co se odehrává v duši druhého - může  to být smutek, skepse - snaží se tento stav rychle  změnit. I z blahodárného přátelství by mohlo vzniknout  dvojí sobectví. Přátelství není organizační celek, je to  jednota spřízněných duší, podobně jako jednota v církvi.
 Žádné přátelství, tedy ani život v církvi, který je  nejčistším výrazem přátelství mezi pokřtěnými, není  chladný organismus. Je to obdivuhodný jednotný svazek  těch, kdo radostně jdou za posledním společným cílem.  I toto začlenění je jedním z předpokladů šťastného  dospívání v rodině. Závěrem bude hrdé "já" a církev.
 Přítel nepřijímá rady, ale rve se o to, aby se mohl  podílet na díle, které vytváří jednotu. Vše co konám, je  pak neseno neustálou touhou žít v Bohu. Poznává možnost  růstu života v radosti, nechce svého blízkého člověka  využívat pro své cíle, ale dělí se. Nejlepším vzorem  přítele je Kristus, který nejen žil a konal dobro, ale  obětoval se a to za mne, za nás. 
 Rovněž to může být někdo z našich světců.
 Přátelství si vyžaduje projevy sympatií. Nikdo se  bez nich neobejde. Je to srdečnost, sdílnost, přejícnost,  která sleduje lepší a rychlejší růst přítele. Mít rád  všechny lidi je velmi obtížné, stejně tak vykonat všechno  tak dokonale, aby všichni i vzdálení mohli nás mít rádi.
 Nestačí jenom upoutat na sebe sympatie svěřenců, to  by bylo jenom prchavé magnetizování lidí, s kterými  spolupracujeme. Je třeba zcelovat principiální radosti ze  života. Přátelství vyrůstá ze stejných zájmů - ze zpěvu,  z hudby, z bystrého vtipu, společného díla.
 Je téměř nemožné navázat přátelství, kde je partner  zamlklý, podezřívavý, kritický a nedovede v sobě utajit  škarohlídský pohled na svět a na lidi. Je to vlastně  stálý zápas o kompromisy. Každý ze spřátelených duší musí  se umět občas podřídit, jinak mohou být rozbity  i vytvořené již pevné svazky. Je třeba tvořit v každém  všechno, aby vyrostl sympatický, lidský, přijatelný typ.  Jestliže vedoucí vychovatel nebo kněz dokáže žít větu sv.  Jana "on musí růst, já se chci umenšovat", pak je to  přátelství, které je nerozborné.
 Dále Carnegie podává 6 různých rad, jak udržet  přátelský vztah k jiným:
 1/ Mít upřímný zájem o jiné.
 2/ Udržet vždycky dobrou náladu.
 3/ Jméno našeho svěřence nám musí být posvátné. Za  žádnou cenu se nesmí kdokoliv dotknout nešetrně jména  druhého. Tedy i pro vychovatele musí platit tato  posvátnost.
 4/ Učme se poslouchat jiné, ale všem dodejme odvahu,  aby se nebáli hovořit.
 5/ Se svými přáteli mluvme o tom, co oni mají rádi.
 6/ Dejme jim znát, že si jich vážíme.
 Tyto rady by se daly nazvat tajemstvím dobrého  přátelství. Tedy ne obdivovat, ale mít rád. I ti druzí se  musejí zajímat o to, co zajímá nás. Mějme radost s dětmi  z toho, co je těší. I kdyby to byl jen králík, hrdlička,  křeček, pejsek nebo ovečka. Nechme je, ať nám s nadšením  vyprávějí, i kdyby to nezapadalo do našeho tématu.  Středem nám zůstane potom sama osobnost. I v dětech je  potřebí posilovat neustále vědomí důstojnosti, aby  v kritickém momentu rozhodování neudělaly nic, co by  ničilo jejich sebevědomí. Radost z díla, které se povedlo  jiným, musí být i naší radostí.
 Velkou radost nemůžeme prožít o samotě.
 Z p o v ě ď
 Tuto kapitolu můžeme nazvat "Svátost smíření jako  služebník mládeže". Svátost smíření považuji za  nejdůležitější faktor vedení mládeže. Kancléř pařížské  univerzity Gerson (+ 1429) byl jedním z největších znalců  výchovy nejmladší generace a jeho princip zněl "od  nejmladších dětí se dá odčítat teprve reformace církve".
 Všechny prostředky, kterými chceme na dítě působit,  jsou slabé ve srovnání s dobře vykonanou zpovědí. Je to  nejjistější prostředek vedení ke Kristu (Keller,  Beichtübung der Kinder, Lexikon d. Pädagogik, I. Bd. S.  386). Ani my se neodvažujeme hovořit o jakékoliv  křesťanské výchově bez života v milosti posvěcující. Tedy  ani ne bez svátosti, která tuto milost Boží  zprostředkuje. Následkem nestálosti lidské povahy  a mnohých příležitostí ke všem možným hříchům chybují  mladí i starší všech věků nejrozmanitějšími hříchy.  Kristus jako nejlepší znalec lidské duše ustanovil  svátost smíření, aby podal každému - i tomu  nejzatvrzelejšímu svoji Božskou ruku. Pestalozzi  oznamuje: "ve zpovědi leží doopravdy síla, která dokáže  vychovat lidi" (Sebrané spisy, vydání Seyffarth, VIII,  212).
 Snad teprve na místech, kde bylo nemožné se  zpovídat, nám bylo jasné, jak těžko se obejdeme bez  prostého upřímného vyznání. Jestliže se nám podaří  "infikovat" naši mládež touto potřebou zpovědi a sv.  přijímání, podařilo se nám odstranit největší obtíže ve  výchově, zvláště dospívajících. Zvláště dnes, kdy jsou to  jenom jednotlivci, kteří s radostí přijímají tyto  svátosti, je nám jasné, že bez tohoto prostředku se  nepohneme ve výchově z místa. Záleží však též i na  způsobu, jakým se mládež k tomuto svátostnému úkonu  připravuje, zda je ochotna vzít na sebe toto duchovní  břemeno a vykonat si opravdovou upřímnou zpověď.
 Každý jiný výchovný prostředek je vzhledem k tomuto  úkonu neúčinný. Od nejranějšího dětství má dítě pociťovat  radost z této možnosti. Velice (zvláště v dětství) záleží  na přístupu zpovědníka. Při zprostředkování Božích  milostí je třeba opravdového přístupu k duši penitenta.  Není v církvi žádný jiný úkon, který by dával tolik  vnitřního štěstí jako dává svátost smíření.  Z psychologického hlediska největší překážkou k přijetí  této svátosti je vědomí viny anebo určitý tlak  provinilosti, kterého se dítě musí zbavit, má-li duchovně  růst. Zvláště těžké je to pro dospívající; cítí  bezmocnost v zápase s naučenými zlozvyky a přitom rádi by  se jich zbavili.
 Bez opravdového pokání není možné ani těmto dětem  nabídnout vnitřní i vnější radost. Nemůžeme to přejít  výrokem, že jsme všichni hříšní a že je to vlastně  okrádání dětí o upřímnou radost, jestliže jim problém  provinění budeme připomínat. Po všech zkušenostech ze  škol, táborových osad, duchovních cvičení tvrdíme, že  musí mít sílu osvobodit se od všeho, co je zbavuje  optimismu. Z psychologického hlediska bychom mohli podle  Tihaméra Tótha (Psychologische Grundlagen des  Bu sakramentes) určit následující faktory, které jsou  nutné k osvobození se od vnitřního smutku.
 1/ lítost nad pochybenou minulostí,
 2/ předsevzetí, že se hříchu nedopustím,
 3/ dostiučinění, které nesmí spočívat v pouhé  modlitbě.
 Má to být jakýkoliv dobrý skutek, který pomáhá  povznést prostředí. Neveďme děti k nějakému naříkání nad  tím, co neudělalo dobře. V dospívání by mohla tato  bezvýhledová situace přivést mladého člověka až  k zoufalství. Veďme děti k dokonalé lítosti nad  zlozvykem nebo nad pochybeným skutkem. Spíše však  upozorňujme na krásu a velikost, která nás může povznést  výše. I když nám tato svátost připomíná slabosti, není to  proto, aby nás deprimovala, ale abychom horlivěji  usilovali o vyplnění času tím, co je krásné, co potěší,  co dělá jiným radost. Svědomí však nemá klid pouhou  lítostí nebo dobrým předsevzetím. samo si vyžaduje nějaký  úkon kajícnosti. Je v nás už od dětství zakotveno, že  toužíme po dobrém a chceme se vyhnout zlému, ne pro  ošklivost nebo trest, ale z pouhé touhy zbavit se  k pocitu provinění. (Mnozí provinilci se jdou udat, aby  setřásli pocit viny). I z toho důvodu je pochybené, že  poslední doba zlehčuje svátost smíření.
 Církev dokáže pochopit člověka v každém stavu. Hřích  je pro nás vždy urážkou osobního Boha, je pro nás zátěží,  zvláště hřích opakovaný. Je proto nutné se ho zbavovat,  aby nás nesmetl jako divoký splav.
 Pro získání klidu jsou stejně důležité: lítost,  předsevzetí, vyznání i dostiučinění u všech penitentů bez  rozdílu. U dětí, které přijaly svátost smíření už  v předškolním věku, bylo zjevné, jak působí milost Boží  v duši dítěte, které se nedopustilo vědomého hříchu.  I malým dětem už připomínáme, že Pán Ježíš nás přišel  osvobodit od hříchu, ale i my musíme pro to něco udělat.
 I malé dítě vystupuje v roli sebeobžaloby. Někdy se  ostýchá mluvit o svých chybách. Nejkrásnější  a nejúpřímnější vyznání však bývá právě u těch, kdo si  ještě neuvědomují celou ošklivost hříchu. Každá svátost,  ve které dítě přijímá milost posvěcující, vyžaduje  přípravu. Je to úkol vychovatele - kněze, aby dítě bylo  připraveno co nejlépe. Chce-li dítě rozmnožit anebo  přijmout milost posvěcující, je velmi žádoucí, aby  vychovatel dokázal vzbudit v nich tento ušlechtilý cit.
 Zpytování svědomí
 Z osobní zkušenosti a z mnohých kontaktů s dětmi  i dospívajícími je večerní zpytování svědomí východiskem  pro přípravu programu příštího dne. Nemá to být nikdy  vedeno jen z negativního pohledu. Nejdříve si uvědomíme,  co krásného jsme mohli v uplynulém dni prožít. Obdivujeme  Boží dobrotu a moudrost, děkujeme za všechna dobrodiní  a prosíme o požehnání pro příští den.
 Pak teprve si klademe otázky, co jsme měli vykonat,  kde jsme zklamali. Touto sebekontrolou a lítostí  uzavíráme každý den a vedeme k tomu i děti, aby si  osvojily tento blahodárný zvyk. (Je to dobré ověření  praxe: i mnozí odsouzení v uranových dolech a na nucených  pracovištích končili den "sebekontrolou", které se  naučili již v dětství). Je škoda, jestliže dítě nevidí  příklad u svých rodičů, kteří nepřistupují k svátosti  smíření, bojí se vyznání.
 Výbornou školou pro zpytování je dílo Vyznání sv.  Augustina. Tento světec připomínal i nejmenší pochybení  svého života a dovedl jich před Bohem litovat.
 Nezdůrazňujeme příliš těžké tresty za provinění,  hrůzu pekla. Dítě ani dospívající není ještě schopen  pochopit ošklivost hříchu a odklon od Boha. Měřítkem pro  rozeznání dobra a zla má být krása.
 Vychovatelská cena zpovědi spočívá v tom, že učí  člověka rozlišovat, co je lidské a co Boží. Nietzsche  zdůrazňuje sice, že lítost a pokání je zbabělost, že  vlastně člověk se vydává na pospas. My ale tvrdíme, že je  to probuzení vlastního "já" a návrat od zrady k věrnosti  (Dr. Tihamér Tóth, Jugendseelsorge, Paderborn, str.  306). Spíše zdůrazňujme dětem, že je zbabělé nehlásit se  pravdivě k tomu, co jsem vykonal. Upřímnost vede každého  věřícího, tedy i dítě k pokornému "moje vina".
 Kdybychom pouze zošklivili hřích a nepovzbudili  dítě, aby konalo dobro, měl by Nietzsche pravdu.  K sebepoznání nutně patří upřímné vyznání, je páteří  pokání.
 Dítěti připomínáme nejen jeho vinu, vedeme jej  k vyznání, ale ukazujeme především Boží dobrotu  a velkorysost, s kterou nám odpouští. Vlastní obžalobou  se dítě "neshazuje", ale hrdinně se zbavuje toho, co samo  považuje za nesprávné a pociťuje velkou radost, že se  samo dovedlo pravdivě přiznat.
 Velkou roli zde hrají rodiče. Jestliže chápou  svátost smíření jako velkou službu při výchově dětí, sami  je vedou ke zpytování svědomí a k přijímání svátosti  smíření. Podporují děti v drobných krůčcích, aby vytrvaly  v dobrém úsilí a při každém dalším vyznání s radostí  mohly pociťovat zlepšení. Není v silách kněze, aby  oslovil každé dítě.
 Velmi záleží na působení zpovědníka, aby vzbuzoval  v dětech odvahu a touhu být dobrým před Bohem a před  lidmi, aby to nebyla jen strohá povinnost.
 Musí mít ostrý pohled, nezaujatost, ale především  dost lásky, aby zvláště u opakovaných a zvykových pádů  dítě nezlomil. Musí pochopit, že zvláště v této době je  celá vývojová cesta mládeže mnohem bouřlivější, těžší,  nejistá, plná nevysvětlitelných a nevysvětlovaných záhad.
 Svátost smíření je třeba vždy brát jako pozitivní  přiblížení Boha k člověku. Neobejde se však bez aktivity  člověka. Mnoho dětí zvlášť před dospíváním se ptá, proč  se mají zpovídat, když si nejsou vědomy těžkého hříchu.  S velkou trpělivostí je vedeme k tomu, aby si oblíbily  tuto svátost, aby pochopily, že svátost smíření  neodstraňuje pouze hřích, ale šetří jejich energii,  protože posiluje duši v boji proti zlu. S Gersonem se  ptáme, kde můžeme nalézt sílu ("Pugnamus contra vitia,  non ut vincamus, sed ne vincant" Seneca). Zvláště  u studující mládeže nalézáme odklon a nechuť. Odvolávají  se na Sigmunda Freuda a na nevěřící lékaře, kteří na něj  navazují. Josef Breuer (l880 - 1882), považuje pocit  hříchu za základ nenormálnosti a duševních nemocí.
 Dospívající děti nemají často faktické vědomí, že by  zhřešily, jejich nechuť vyznávat se je často způsobena  posměchem kamarádů nebo falešným studem, ve kterém se  nedovedou orientovat.
 Žádný kajícník, tedy ani dítě nepřichází jako  nemocný, ale jako slabý. Proto není možné napadat jeho  hřích, ale posilovat jeho vůli, by se ho zbavil.
 Jestliže se to podaří a děti pociťují radost  z odpuštění, dostávají i chuť do sebetěžších úkolů a dnů.  Doporučujeme tedy dětem, aby užívaly svátost smíření co  nejčastěji, aby si uvědomily, že odpouštění od Boha  spočívá ve slovech "dávám ti rozhřešení...", ale současně  i ve spolupráci kajícníka.
 (Cat. Rom.: "sacramenti Poenitentiae quasi materia  sunt actus poenitentis" Pars II, c. 5.n.13). Důležitou  lekci ve výchově k dobrému účinnému přijetí svátosti  pokání je sice zpytování svědomí, ale nezapomínejme, že  je potřebí v každém věkovém úseku vyložit jasně tzv.  zpovědní zrcadlo. Některé děti se připravují ke sv.  zpovědi písemným záznamem hříchů. Je třeba přimět děti,  aby záznamy po svaté zpovědi okamžitě ničily, aby si  lístky nepředávaly. Formatismus v přijímání svátosti by  mohl zachvátit celou družinu.
 Není moudré důsledně trvat na počtu poklesků a na  všech okolnostech, za jakých k nim došlo. V žádném  případě si však nesmí zpovědník dovolit, zvláště  v dospívání, všetečné otázky. I na přikázání, o kterých  se těžko hovoří a jsou nejvíc porušovány. Jen s největším  taktem je třeba tento problém řešit a ne se ho pouze  bolestně dotýkat. 
 Sv. Jan ve svém prvním listě chválí chlapce. "Píšu  vám, mládenci, že jste zvítězili nad zlým. .. Napsal jsem  vám mládenci, že jste silní a slovo Boží ve vás  zůstávává, a tak jste zvítězili nad zlým". (1J, 13,14.).  Povzbuďme mladé lidi, aby jemným způsobem popsali  okolnosti, které je uváděly do nebezpečí a které je od  něho odvracely. Ať se naučí hovořit s osobním Bohem  o svých úspěších a radují se z toho, že dovedou překonat  i těžké obtíže, než neustále se zaobírat hříchy. Zbavuje  to odvahy. Je třeba vyzbrojit se silou do příštích bojů,  najít bezpečnější cestu.
 Stejně jako je důležitá příprava kajícníka,  i zpovědník se musí připravit. Má povinnost povzbuzovat  a podpírat penitenta, aby nezmalomyslněl. Radíme dětem,  aby si vybraly, pokud mají možnost zpovědníka, který jim  rozumí, ale zároveň, aby je nestřídaly. Ať hledají  skutečného duchovního vůdce, ne toho, kdo je "ledabyle  odposlouchá a lacino dává rozhřešení". I zde je učíme  přímosti, pravdomluvnosti, aby podávaly o sobě pravý  obraz.
 "Jsi takový, jaký jsi před Pánem Bohem, ne takový,  za jakého by ses chtěl vydávat". Povzbuzení musí být  osobní, nesluší všeobecné. Někdy upadáme pro nedostatek  času do zlozvyku nekontrolovaného spěchu. Penitent  odchází často více rozerván, než když přišel. Zvláště  v dospívání můžeme se odvážit i tvrdší otázky: "Byl jsi  šťastný tenkrát, když ses domníval, že utečeš Pánu Bohu  a poslouchal zlé kamarády? Uvidíš, že po vyznání  a upřímné lítosti budeš se cítit opravdu šťastný".  Předsevzetí i pokání musí u všech věkových stupňů být  zaměřeno na přítomnost a osobu. Žádné velké slibování,  ale činy. Ani časté přistupování ke zpovědi nesmí vést  k povrchnosti. Po každém úkonu jemně kontrolujeme, zda  dítě bere vážně své předsevzetí a užívá všech prostředků  k tomu, aby bylo při příštím ohrožení duše silnější  a jednoznačněji se postavilo na stranu Božího zákona. Ze  strany zpovědníka je třeba individuální posouzení  a individuální vedení. Žádný komunální recept neexistuje.
 Dítě i dospívající chce však vidět duchovního vůdce  jako otce a ne jako úředníka. Nejlépe a nejupřímněji se  vyznávali ze všech svých starostí, úzkostí, popř.  pochybení v prostředí, kde všechno mluvilo o řádu  v přírodě anebo při přírodních duchovních cvičeních. Ale  i tam musíme být opatrní, abychom nebudili hrůzu  z těžkých hříchů, raději je nejmenujme. Při otcovském  pohovoru připomeňme list sv. Jana, který píše (jistě ne  bez příčiny): "Láska nezná strach; dokonalá láska strach  zahání, vždyť strach působí muka, a kdo se bojí, nedošel  dokonalosti v lásce" (1 Jan, 4,18). 
 Dávejme velký důraz na přípravu, aby mladý člověk  neodolal a rozhodl se: "Já to musím dokázat". Každá svatá  zpověď musí přinášet uvolnění a radost. 
 Ve svátosti smíření formujeme děti rozdílně  - vzhledem k prostředí, ve kterém se pohybují a k lidem,  kteří je obklopují. Ať si nikdo z dětí nezvyká přehlížet  malé chyby. Trvejme na tom, že každý, kdo si je vědom  hříchu, je povinen přijmout svátost pokání. Osvědčovalo  se přijímat svátost pokání alespoň jeden den dříve, než  svaté přijímání. Děti takto připravené se zdály  způsobilejší k přijetí této svátosti lásky. Měly za sebou  třeba i několikadenní cvičení v tom, co si předsevzaly.  Vyplývá z toho vědomí velké výsady "já mohu ke svatému  přijímání". Tyto dvě svátosti, i když nejsou navázány  bezpodmínečně na sebe, podmiňují připravenost duše.
 Je známa zkušenost, když jsme využívali všech  okamžiků k osobnímu setkání a neostýchali jsme se  připomenout nutnost přijetí sv. smíření, že odměnou byl  vždycky milý pohled dítěte, které cítilo, že má vedle  sebe otce, kterému na něm záleží.
 Svaté přijímání
 Svátost smíření nalézá svůj přirozený závěr ve  svatém přijímání. Častější zpověď přináší užitek, když za  ní následuje dobře připravené sv. přijímání. Tvrdíme se  všemi autory staršími i nejnovějšími, že bez těchto dvou  pramenů není možný život, tím méně jeho růst. Pius X. si  toho byl dobře vědom, proto žádal o včasné sv. přijímání.  Tzv. dětské přijímání je doporučováno řadou nejlepších  pedagogů (Mayer - Postavení dekretu Pia X. O sv.  přijímání při náboženské výchově mládeže, Vídeň 1913,  l93 - 200, - 23. mezinárodní kongres.)
 Podaří-li se zachránit aspoň někoho z naší mládeže  a získat pro idealismus, není to náš úspěch. Je to pole,  kde může působit Spasitel. Na dětech, které přijímají se  zaujetím a s vnitřním soustředěním, stojí budoucnost  Církve. Děti si musí samy ověřit a prožít zkušenost  z přítomnosti Pána. Sv. Cyril Jeruzalémský upozorňuje:  "Jestliže tě nadýmá jed pýchy, vezmi zavděk pokorný  chléb, který tě udělá rovněž pokorným. Jestliže tě  posedla lakota, tato svátost tě může učinit štědrým.  Jestliže závidíš, Chléb andělský tě udělá laskavým.  Trápí-li tě duch nečistoty, pak přijmi tuto nejvyšší  svátost a Tělo Kristovo tě udělá ukázněným a čistým".
 Sv. Karel Boromejský zdůrazňuje: "Pravidelné svaté  přijímání způsobuje, že člověk dokáže žít čistě. Účast na  této svátosti dodává celé náboženské výchově  nadpřirozeného lesku". 
 Jaké požadavky je potřebí klást, aby svaté přijímání  se nestalo něčím formálním? Jednou z podmínek je vědomí:  "Mám čistou duši". Připravujeme děti na přijetí této  svátosti soustředěným vědomým konáním dobra v jednodenním  nebo vícedenním odstupu od přijetí svátosti smíření.  Zkušenosti ukázaly, že takto vedené děti měly větší  dispozice, než když přijímaly bezprostředně po svaté  zpovědi.   Podle zjištění ani všechny děti, které často  přistupují k k sv. přijímání, nedávají pevnou záruku, že  vydrží v dobrém. Musíme usilovat o to, aby vždycky měly  jasně před sebou cíl a pověřovat je před každým přijetím  svátosti nějakým úkolem. Spolupráce se svátostným Kristem  se musí nutně projevovat navenek v jeho setkáních s těmi,  kdo jsou mu nejblíže. Rodiče, sourozenci i spolužáci  musejí vycítit, že dítě něčím žije a roste, od ostatních  se bude odlišovat radostným optimismem.
 Je třeba trvat na důkladné přípravě, na splnění  úkolů a předsevzetí, nesmí také scházet díkůčinění.  Všechny tyto myšlenky navazující na svaté přijímání je  dobré napojit na minulou svatou zpověď, kde by měly být  jasně formulovány. Měly by být světlým výhledem, nesmí  být nikdy monotónní.
 Všechnu aktivitu dítěte - sebezápor, "být první",  využívání příležitosti i času ke konání doba - usměrněme  ke svátostnému Kristu. Neodolají pak ani rodiče a často  i příkladem svých dětí se dají strhnout k přijímání  svátosti Lásky.
 Posláním častějšího sv. přijímání podle Dekretu Pia  X. není jen bezvýhradná oslava Boží, ani odměna za zbožný  život. Pius X. zdůrazňuje, že je to očista od nejmenších  chyb, vítězství nad velkými obtížemi vnitřního života  a spoutání všeho, co mladého člověka táhne k mravní  nekázni. Nejsou tedy v žádném případě všechny účinky  nadpřirozené, ale podporují růst i v přirozené rovině.  Jestliže se dokáže dítě upnout i v maličkostech na Boha,  nemůže než se stát ušlechtilejším člověkem.
 Časté přijímání Svátosti oltářní žádá stav milosti  a pevné předsevzetí. Mnoho účinků přichází i z dokonalé  přípravy. Má tedy svaté přijímání dvojí účinek:  zušlechťuje duši a povzbuzuje i přirozené lidské  vlastnosti. Chlapci, kteří byli jinak těžko zvládnutelní,  připravovali se důkladně na přijetí této svátosti, měnili  se po krůčcích v docela ukázněné členy společenství.  Neplatí to však všeobecně - doporučovat přijetí svátosti  každému a za každou cenu. Velmi dobré účinky byly zjevné  zvláště u nejmenších dětí, které přijímaly v předškolním  věku. Tam stačilo vysvětlit účel, cíl.
 Svatý Bonaventura však důtklivě upozorňuje: "Maiorem  efficaciam, credo, recipit homo in una Missa vel  manducatione cum bona praeparatione, quam in multis, si  non se praeparat dilligenter". (Větší účinnost přijímá  člověk v jediné mši svaté nebo se svatým přijímáním,  je-li důkladně připraven než z mnohých, když je příprava  ledabylá). (Sv. Bonaventura 4. Sent. dist. 12. p. 2. art.  2). Je to vážné varování proti lehkovážnému přijímání  svátostí.
 Na otázku - "Proč se vyhýbáš svatému přijímání"  - odpovídá 160 ze 200 dotázaných chlapců: "Otec a matka  říkají, že to nikdy nepřeháněli a přesto žijí". Je na  duchovním vůdci, aby neutralizoval rozkladné názory  a vlivy. V mnoha případech musí odstraňovat překážky,  které jsou kladeny mladým lidem v přijímání svátosti.  (Výmluva na rodiče, na okolí, na to, že není příležitost,  obava "aby nebyli bigotní", strach, aby nebyli u svátosti  sami, pohodlnost, nevhodná doba bohoslužeb, vzdálenost do  kostela apod.).
Gravissimum educationis
 Deklarace o křesťanské  výchově
 S církevním schválením Arcibiskupství pražského l992.
 Úvod
 Nesmírný význam výchovy pro lidský život a její  stále větší vliv na společenský pokrok v současnosti je  předmětem pozorného zájmu posvátného všeobecného  sněmu.l(lZ mnoha dokumentů, které objasňují důležitost  výchovy, srov. především: Benedikt XV., apošt. list  Communes literas, 10.4.1919: AAS 11/1919/, 172;Pius XII.,  proslov k mládeži ACI, 20.4.1946: Discorsi  e Radiomessaggi XIII, 53-57; týž, proslov k francouzským  otcům, 18.9.1951: Discorsi e Radiomessaggi XIII,  241-245; Jan XXIII., poselství k 3O. výročí vydání  encykliky Divini Illius Magistri, 3O.12.1949: AAS  52/1960/, 57-59;Pavel VI., proslov k členům FIDAE /Svaz  církevních institutů/, 30.12.1963: Encicliche e Discorsi  di S.S. Paolo VI, I, Roma 1964, 601-603; srov. k tomu  ještě Acta et Documenta Concilio Oecumenico Vaticano II  apparando, serie I, Antepraeparatoria, vol. III,  363-364, 370-371,373-374.) Je skutečnost, že se výchova  mládeže, ba i pokračující vzdělání dospělých stávají  v naší době snadnějšími, ale i naléhavějšími. Lidé mají  totiž vyspělejší vědomí své důstojnosti a svého úkolu,  takže stále více touží po aktivnější účasti na  společenském, především hospodářském a politickém životě  2 (2Srov. Jan XXIII., enc. Mater et Magistra, 15.5.1961:  AAS 53/1961/, 413, 415-417, 424; týž enc. Pacem in  terris, 11.4.1963: AAS 55/1963/, 278 n.).Obdivuhodný  pokrok techniky i vědeckého výzkumu a nové sdělovací  prostředky usnadňují lidem, v přibývajícím volném čase,  přístup k myšlenkovému a duchovnímu kulturnímu dědictví  a větší vzájemné obohacování bližším stykem skupin  i celých národů.
 Proto se všude projevuje snaha stále více rozvíjet  výchovou aktivitu. Jsou vyhlašována a veřejnými dokumenty  zaručována základní lidská práva týkající se výchovy,  zvláště práva dětí a rodičů 3. (3Srov. Prohlášení  o lidských právech, 10.12.1948 na valném shromáždění  Spojených národů, a Prohlášení o právech dítěte,  20.11.1959; dodatečný protokol k dohodě o lidských  právech a o základních svobodách, v Paříži 20.3.1952.  K uvedenému Prohlášení o lidských právech srov. Jan  XXIII., enc. Pacem in terris, 11.4.1963: AAS /1963/, 295  n.). Počet žáků rychle vzrůstá. Přibývají a zdokonalují  se školy a zakládají se jiné výchovné ústavy.  Na podkladě nových pokusů se zdokonalují výchovné  a vyučovací metody. Vynakládá se obrovské úsilí  o zpřístupnění vzdělání všem lidem, přesto však ještě  velmi mnoho dětí a mladých lidí postrádá i základní  vzdělání a množství jiných nemá takovou výchovu, která  spolu s pravdou vštěpuje lásku.
 Svatá matka církev dostala od svého božského  zakladatele příkaz zvěstovat tajemství spásy všem lidem  a všechno obnovit v Kristu. Proto má pečovat o celý, tedy  i pozemský život člověka, pokud souvisí s nebeským  povoláním.4 (4Srov. Jan XXIII, enc. Mater et Magister,  15.5.1961; AAS 53 /1961/, 402, 2. vat. koncil, Věrouč.  konst. o církvi Lumen gentium, čl. 17: AAS 57 /1965/,  21.). Má tedy svůj podíl i na rozvoji a rozšiřování  výchovy. Proto posvátný sněm vyhlašuje některé základní  zásady pro křesťanskou výchovu, zejména školní. Bude  úlohou zvláštní pokoncilní komise dále je rozvinout  a úlohou biskupských konferencí přizpůsobit je poměrům na  svém území.
 Všeobecné právo na výchovu
 l. Všichni lidé bez rozdílu rasy, stavu a věku mají,  v souvislosti se svou lidskou důstojností nezcizitelné  právo na výchovu,5 (5Pius XII., rozhlasové poselství,  24.12.1942: AAS 35/1943/, 12,19;Jan XXIII., enc. Pacem in  terris, 11.4.1963: AAS 55 /1963/, 259n. Srov. také  v poznámce 3 uvedená prohlášení o lidských právech.)  odpovídající cíli jim vlastnímu, 6 (6Srov. Pius XI., enc.  Divini Illius Magistri, 13.12.1929; AAS 22/1930/, 5O n.)  nadání a růzností pohlaví, přizpůsobenou jejich kultuře  a zděděným tradicím a zároveň otevřenou bratrskému  soužití s jinými národy, v zájmu pravé jednoty a pravého  míru na zemi. Správná výchova sleduje utváření lidské  osoby se zaměřením k jejímu poslednímu cíli a zároveň  k blahu společností, jejichž je člověk členem a na  jejichž úkolech bude mít účast, jakmile dospěje.
 S využitím pokroku v psychologii, pedagogice  a didaktice se má dětem a mladým lidem pomáhat, aby  harmonicky rozvíjeli své tělesné, mravní i rozumové  schopnosti, aby si postupně osvojili hlubší smysl pro  odpovědnost za trvalý správný rozvoj svého života a za  usilování o pravdu, svobodu a aby přitom velkodušně  a vytrvale překonávali překážky. S postupujícím věkem  mají dostat i pozitivní a rozumnou pohlavní výchovu.  Kromě toho ať jsou tak přiváděni k účasti na společenském  životě, aby správně vybaveni nutnými a vhodnými  prostředky byli schopni zařadit se aktivně do různých  skupin lidské společnosti, aby byli přístupni dialogu  s jinými a aby se ochotně přičiňovali o rozvoj obecného  blaha.
 Podobně posvátný sněm prohlašuje, že děti  a dospívající mají právo být vedeni k správnému  posuzování mravních hodnot a k jejich osobnímu  osvobození, a také ke stále dokonalejšímu poznávání  a milování Boha. Proto sněm naléhavě žádá všechny  státníky a vychovatele, aby dbali na to, ať mládež není  nikdy o toto svaté právo připravena. Syny církve vybízí,  aby velkodušně rozvíjeli činnost na celém poli výchovy;  především ať jim jde o to, aby se dobrodiní přiměřené  výchovy a vzdělání mohlo co nejdříve rozšířit na všechny  lidi na světě.7 (7Srov. Jan XXIII., enc. Mater et  Magistra, 15.5.1961: AAS /1961/, 44l n. ).
 Křesťanská výchova
 2. Všichni křesťané, když byli znovuzrozeni z vody  a z Ducha svatého, stali se novým stvořením. 8 (8Srov.  Pius XI., enc. Divini Illius Magistri, uv. m. 83.)  Nazývají se a také jsou Božími dětmi a mají proto právo  na křesťanskou výchovu. Tato výchova usiluje nejen  o zralost lidské osoby, právě popsanou, ale směřuje  hlavně k tomu, aby pokřtění byli postupně uváděni do  tajemství spásy a stále více si byli vědomi přijatého  datu víry, aby se naučili klanět se Bohu Otci v duchu  a v pravdě (srov. Jan 4,23), především při liturgických  úkonech, a aby získali návyk utvářet svůj život jako noví  lidé v pravé spravedlnosti a svatosti (srov. Ef  4,22-24).Tak dorostou do zralého lidství, měřeno mírou  Kristovy plnosti (srov. Ef 4,13) a přispějí k růstu  tajemného těla. Nadto při vědomí svého povolání, ať si  zvyknou jednak vydávat svědectví své naději (srov. l Petr  3,15), jednak napomáhat ke křesťanskému uspořádání světa.  Přitom právě přirozené hodnoty, zahrnuté v celostním  pohledu na člověka vykoupeného Kristem přispějí k blahu  celé společnosti 9(9Srov. 2. vat. koncil, Věrouč. konst.  o církvi Lumen gentium, čl. 36: AAS 57/1965/, 4l n).  Proto tento posvátný sněm připomíná všem pastýřům duší  velmi vážnou povinnost učinit všechno pro to, aby byla  všem věřícím umožněna křesťanská výchova, především však  mládeži, neboť ona je nadějí církve lO (lOSrov. 2. vat.  koncil, Dekret o pastýřské službě biskupů v církvi  Christus Dominus, čl. 12-14).
 Komu přísluší výchova
 3. Poněvadž rodiče dali dětem život, mají velmi  přísnou povinnost je vychovávat. Proto mají být uznáváni  za jejich první a hlavní vychovatele 11 (11Srov. Pius  XI., enc. Divini Illius Magistri, uv. m. 59n; enc.  S palčivou starostí 14.3.1927: AAS 29/1937/, 164 n; Pius  XII, proslov k l. národnímu kongresu Svazu italských  katolických učitelů /AIMC/, 8.9.1946: Discorsi  e Radiomessaggi VIII, 218). Jejich výchovné působení je  tak důležité, že se dá obtížně nahradit, když chybí.  Rodiče totiž mají vytvořit rodinné prostředí prodchnuté  láskou a oddaností Bohu i lidem, příznivé pro celkovou  výchovu dětí, a to osobní i společenskou. A tak je rodina  první školou společenských ctností, které potřebuje každá  společnost. Zejména v křesťanské rodině, obohacené  milostí a závazkem svátosti manželství, je třeba, aby se  děti učily už od útlého věku podle víry přijaté na křtu  poznávat a cítit Boha a milovat bližního. V ní udělají  první zkušenost se zdravou lidskou společností  a s církví. V rodině jsou pozvolna uváděny do občanského  společenství a do Božího lidu. Ať si tedy rodiče uvědomí,  jak důležitá je opravdu křesťanská rodina pro život  a rozvoj Božího lidu.12 (12Srov. 2. vat. koncil, Věrouč,  konst. o církvi Lumen gentium, čl.11 a 35: AAS 57/1965/,  16 a 4O n).
 Výchovný úkol sice náleží především rodině, je však  potřeba, aby při něm pomáhala celá společnost. Proto  kromě práv rodičů a ostatních, kterým rodiče poskytnou  účast na výchově, přísluší některé povinnosti a práva  státu, pokud je na něm, aby pořádal to, co vyžaduje časné  obecné blaho. K jeho úkolům patří podporovat výchovu  mládeže několika způsoby: má chránit povinnosti a práva  rodičů a ostatních, kteří se na výchově podílejí,  a poskytovat jim pomoc; podle zásady subsidiarity, se má  ujmout výchovy stát tehdy, když rodiče nebo jiné  společenské útvary neplní svůj úkol, ovšem s ohledem na  přání rodičů. Dále má stát zakládat vlastní školy  a ústavy v takové míře, jak to vyžaduje obecné blaho 13  (13Srov. Pius XI., enc. Divini Illius Magistri, uv. m.  63 n; Pius XII., rozhlasové poselství, 1.6.1941: AAS  33/1941/, 200; týž proslov k prvnímu národnímu kongresu  Svazu italských katolických učitelů, 8.9.1946: Discorsi  e Radiomessaggi VIII, 218. - O zásadě subsidiarity srov.  Jan XXIII., enc. Pacem in terris, 11.4.1963: AAS  55/1963/, 294.).
 Zvláštním způsobem se povinnost výchovy týká také  církve, nejen proto, že jí jako jedné z lidských  společností je třeba přiznat schopnost poskytovat  výchovu, ale hlavně proto, že má úkol všem lidem hlásat  cestu spásy, věřícím zprostředkovat Kristův život  a neustálou péčí jim pomáhat, aby mohli dospět k plnému  rozvinutí tohoto života 14 (14Srov. Pius XI., enc. Divini  Illius Magistri, uv. m. 53 n. 56 n; týž enc. Non abbiamo  bisogno, 29.6.1931: AAS 23/1931, 311 n; Pius XII., list  státního sekretariátu k 28. sociálnímu týdnu Itálie,  20.9.1955: L Osservatore Romano, 29.9.1955.). Svým dětem  je tedy církev jako matka povinna poskytnout takovou  výchovu, aby byl celý jejich život naplněn Kristovým  duchem. Zároveň však poskytuje účinnou pomoc všem národům  na podporu všestranného zdokonalení lidské osoby, k blahu  pozemské společnosti a k lidštějšímu uspořádání světa.15  (15Církev chválí ty místní, občanské, národní  a mezinárodní autority, které si jsou vědomy naléhavých  potřeb této doby a vynakládají všechny síly, aby všechny  národy mohly mít plnější účast na výchově a na lidském  vzdělání. Srov. Pavel VI., proslov ve shromáždění  Spojených národů, 4.10.1965: AAS 57/1965/, 877-885).
 Prostředky křesťanské výchovy
 4. Při plnění svého vychovatelského úkolu používá  církev všechny vhodné prostředky, hlavně však ty, které  jsou jí vlastní. Mezi nimi je na prvém místě katechetické  vyučování 16 (16Srov. Pius XI., motu proprio Orbem  catholicum, 29.6.1923: AAS 15/1923/, 327-329; týž, dekret  Provide sane, 12.1.1935: AAS 27/1935/, 145-152; 2. vat.  koncil, Dekret o pastýřské službě biskupů v církvi  Christus Dominus, čl. 13 a 14), které osvěcuje a posiluje  víru, pěstuje život podle Kristova ducha, vede  k uvědomělé a činné účasti na liturgickém tajemství 17  (17Srov. 2. vat. koncil, Konst. o posvátné liturgii  Sacrosanctum Concilium, čl. K14: AAS 55 /1964/, 104)  a pobízí k apoštolské činnosti. Církev velice oceňuje  a snaží se proniknout svým duchem a pozvednout i ostatní  prostředky, které patří k společnému dědictví lidí a mají  velký vzdělávací a výchovný význam; jsou to například  hromadné sdělovací prostředky 18 (18Srov. 2. vat. koncil,  Dekret o hromadných sdělovacích prostředcích Inter  mirifica, čl. 13 a 14: AAS 56/1964/, 149 n), různé  kulturní a sportovní spolky, sdružení mládeže a především  školy.
 7
 Důležitost školy
 Mezi všemi výchovnými prostředky škola má zvláštní  význam 19 (19Srov. Pius XI., enc. Divini Illius Magistri,  uv. m. 76; Pius XII., proslov k Sdružení bavorských  katolických učitelů, 13.12.1956: Discorsi e Radiomessaggi  XVIII, 746). V rámci svého poslání usilovně pěstuje  rozumové schopnosti, rozvíjí správné usuzování, uvádí do  kulturního dědictví získaného předchozími generacemi,  tříbí smysl pro hodnoty, připravuje na povolání,  podporuje dispozice pro vzájemné porozumění tím, že mezi  žáky různých povah a postavení dává vznikat přátelským  vztahům. Kromě toho tvoří jakési středisko, na jehož  snahách a rozvoji mají mít společný podíl rodiny,  učitelé, různá sdružení pro kulturní, občanský  a náboženský život, stát i celá lidská rodina.
 Krásné a významné je tedy povolání všech, kteří  pomáhají rodičům v plnění jejich úkolu a jako zástupci  lidské společnosti se ujali výchovy na školách. Takové  povolání vyžaduje dary ducha i srdce, velmi pečlivou  a stálou ochotu k obnově a přizpůsobení.
 7
 Práva povinnosti rodičů
 6. Protože rodiče mají první a nezadatelnou  povinnost i právo vychovávat děti, potřebují mít  skutečnou svobodu vybrat si školy. Proto veřejná moc,  jejímž úkolem je chránit a hájit občanské svobody, má se  z titulu podílné spravedlnosti starat o to, aby byly  veřejné prostředky vynakládány tak, aby rodiče mohli pro  své děti vybrat školy opravdu svobodně podle svědomí 20  (20Srov. 3. provinční synoda v Cincinnati, 1861.  Collectio Lacensis III, 1240, c/d; Pius XI., enc. Divini  Illius Magistri, uv. m. 6O, 63 n).
 Dále se má stát postarat, aby byla všem občanům  umožněna přiměřená účast na vzdělání a aby byli náležitě  připraveni k vykonávání občanských povinností a práv.  Stát má tedy chránit právo dětí na přiměřenou školní  výchovu, dohlížet na kvalifikaci učitelů a na úroveň  výuky, starat se o zdraví žáků a vůbec podporovat všechnu  práci škol. Přitom má mít na zřeteli zásadu subsidiarity,  a proto má vyloučit jakýkoli školský monopol, který se  příčí vrozeným právům lidské osoby i pokroku a šíření  kultury, pokojnému soužití občanů i pluralismu, který  dnes vládne v mnoha společnostech 21 (21 Srov. Pius XI.,  Divini Illius Magistri, uv. m. 63; týž, enc. Non abbiamo  bisogno, 29.6.1931: AAS 23K/1931/, 305; Pius XII., list  státního sekretariátu k 28. italskému sociálnímu týdnu,  20.9.1955: L Osservatore Romano, 29.9.1955; Pavel VI.,  proslov k Svazu italských křesťanských dělníků /ACLI/,  6.10.1963: Encicliche e Discorsi di Paolo VI, I,Roma  1964, 230).
 Posvátný sněm vybízí věřící, aby ochotně pomáhali  jak při vypracování dobrých výchovných metod a učebních  osnov, tak při vzdělání učitelů, kteří by byli schopni  mládež správně vychovávat. Mimo to mají, hlavně  prostřednictvím rodičovských sdružení, podporovat celou  práci školy a zvláště mravní výchovu, která se v ní má  poskytovat 22 (22Srov. Jan XXIII., Poselství k 30. výročí  vydání encykliky Divini Illius Magistri, 30.12.1959: AAS  52/19060/, 57).
 Mravní a náboženská výchova ve  školách
 7. Poněvadž církev cítí velmi vážnou povinnost  pečlivě se starat o mravní a náboženskou výchovu všech  svých dětí, musí být se zvláštní laskavostí a pomocí  nablízku velkému počtu těch, kteří se vzdělávají  v nekatolických školách. Děje se to příkladným životem  učitelů a vychovatelů, apoštolskou činností spolužáků 23  (23Církev velmi oceňuje apoštolát, který mohou katoličtí  učitelé a spolužáci konat i na těchto školách), hlavně  však službou kněží a laiků, kteří jim metodou  přizpůsobenou jejich věku a okolnostem předávají nauku  spásy a poskytují duchovní pomoc vhodnými způsoby,  s ohledem na věcnou a časovou situaci.
 Rodičům církev připomíná, že mají vážnou povinnost  všemožně zařídit a popřípadě i vyžadovat, aby jejich děti  mohly užívat těchto prostředků a aby s jejich světským  vzděláním souběžně postupovala i křesťanská výchova.  Proto církev chválí ty občanské představitele  a společenské celky, které počítají s pluralismem dnešní  společnosti, dbají o patřičnou náboženskou svobodu, a tak  pomáhají rodinám, aby výchova dětí ve všech školách mohla  být poskytována podle mravních a náboženských zásad  vlastních těmto rodinám 24 (24Srov. Pius XII. projev ke  Sdružení bavorských katolických učitelů, 31.12.1956:  Discorsi e Radiomessaggi XVIII, 745 n).
 Katolické školy
 8. Přítomnost církve v oblasti školství se projevuje  zvláštním způsobem katolickou školou. Ta si jistě neméně  než jiné školy klade kulturní cíle i lidskou výchovu  mládeže. Jejím vlastním úkolem však je vytvářet prostředí  školního společenství oživené evangelijním duchem svobody  a lásky a pomáhá mladým lidem, aby rozvíjeli vlastní  osobnost a zároveň rostli jako noví lidé, kterými se  stali při křtu. A konečně zaměřuje všechno lidské  vzdělání k poselství spásy tak, aby poznání, které žáci  postupně získávají o světě, o životě a o člověku, bylo  osvíceno vírou 25 (25Srov. l. provinění synoda ve  Westminsteru, 1852:Collectio Lacensis III, 1334,  a/b;Pius XI., enc. Divini Illius Magistri, uv. m. 77 n.;  Pius XII., proslov ke Sdružení bavorských katolických  učitelů, 31.12.1956: uv. m. 746; Pavel VI., projev  k členům FIDAE 30.12.1963: Encicliche e Discorsi di Paolo  VI, I, Roma 1964, 602 n.). A tak se katolická škola  patřičně otevírá požadavkům doby, vychovává žáky k tomu,  aby účinně pracovali pro blaho pozemské obce,  a připravuje je i na službu šíření Božího království, aby  se příkladným a apoštolským životem stali kvasem spásy  pro lidskou společnost.
 Protože tedy katolická škola může tak velice přispět  k splnění poslání Božího lidu a sloužit dialogu mezi  církví a lidskou společností k jejich vzájemnému  prospěchu, zachovává si svou velikou důležitost  i v dnešním světě. Posvátný sněm znovu prohlašuje v mnoha  dokumentech učitelského úřadu vyhlášené právo církve  svobodně zakládat a řídit školy jakéhokoliv druhu  a stupně 26 (26Srov. především doklady uvedené v poznámce  1; kromě toho vyhlašují toto právo církve četné provinční  sněmy a nejnovější prohlášení mnoha biskupských  konferencí). Připomíná, že užívání tohoto práva velmi  přispívá také k ochraně svobody svědomí a práv rodičů  a k rozvoji kultury.
 Učitelé ať nezapomínají, že nejvíce závisí na nich,  zdali se katolické škole podaří uskutečnit její záměry  a iniciativy 27 (27Srov. Pius XI., enc. Divini Illius  Magistri, uv. m. 8O n; Pius XII., proslov ke Sdružení  italských katolických učitelů středních škol /UCIIM/,  5.1.1954: Discorsi e Radiomessaggi, XV, 551 - 556; Jan  XXIII., proslov k 6: kongresu Sdružení italských  katolických učitelů /AIMC/, 5.9.1959: Discorsi,  Messaggi, Colloqui, I, Roma 1960, 427-431). Mají se tedy  zvlášť pečlivě připravit, aby měli světské i náboženské  vědomí, potvrzené patřičnými vysvědčeními. Mají si též  osvojit vychovatelské umění, jaké vyžaduje pokrok doby.  Spojeni láskou mezi sebou navzájem i s žáky a proniknuti  apoštolským duchem ať životem i naukou vydávají svědectví  jedinému Učiteli, Kristu. Ať spolupracují především  s rodiči. Spolu s nimi ať náležitě počítají při vší  výchově s rozdíly pohlaví i s úkoly, které Boží  prozřetelnost určila obojímu pohlaví v rodině a ve  společnosti. Ať se snaží podněcovat osobní činnost svých  žáků a po skončení školní docházky ať jsou i nadále při  nich radou, přátelství a zakládáním zvláštních sdružení  s pravým církevním duchem. Posvátný sněm prohlašuje, že  služba těchto učitelů je prvým apoštolátem, velmi vhodným  a nutným i pro naši dobu, a zároveň pravou službou  společnosti. Katolickým rodičům pak připomíná povinnost  svěřovat své děti, kdy a kde mohou, katolickým školám,  podle možnosti tyto školy podporovat a spolupracovat  s nimi k dobru svých dětí 28 (28Srov. Pius XII., proslov  ke Sdružení italských katolických učitelů středních škol  /UCIIM/, 5.1.1954, uv. m. 555).
 Různé druhy katolických škol
 9. Je třeba, aby se tomuto modelu katolické školy co  možná blížily všechny školy jakýmkoli způsobem závislé na  církvi, i když katolická škola může mít podle místních  poměrů různou podobu 29 (29Srov. Pavel VI., proslov  k Mezinárodní službě pro katolickou výchovu /OIEC/,  l5.2.1964: Encicliche e Discorsi di Paolo VI, II, Roma  1964, 232.) Velmi milé jsou církvi také ty katolické  školy, zvláště na území mladých církví, které navštěvují  i nekatoličtí žáci.
 Jinak je zapotřebí při zakládání a zřizování  katolických škol dbát na potřeby vyplývající z dobového  vývoje. Proto je sice dále nutno podporovat školy  základní a střední, které tvoří základ výchovy, ale velký  důraz se má klást i na školy vyžadované dnešními poměry,  jako jsou školy odborné 30 (30Srov. Pavel VI., proslov ke  Sdružení italských křesťanských dělníků /ACLI/,  6.10.1963: Encicliche e Discorsi di Paolo VI, I, Roma  1964, 229.) a technické ústavy pro vzdělávání dospělých,  pro sociální povolání a pro ty, kteří následkem vrozených  vad potřebují zvláštní péči, a rovněž školy pro přípravu  učitelů náboženství nebo učitelů jiných oborů.
 Posvátný sněm důrazně vybízí pastýře církve  a všechny věřící, aby nešetřili žádné oběti a pomáhali  katolickým školám plnit jejich úkol stále dokonaleji  a starat se především o ty, kterým chybějí hmotné  prostředky, kteří jsou připraveni o pomoc a lásku rodiny  nebo jímž je cizí dar víry.
 Katolické fakulty a univerzity
 10. Stejnou měrou věnuje církev vytrvalou péči  i vysokým školám, především univerzitám a fakultám. Ve  školách podléhajících jejímu vedení se přirozeně snaží  o to, aby se jednotlivé obory pěstovaly podle vlastních  zásad a metod a se svobodou nezbytnou pro vědecké bádání,  aby tak docházely ke stále hlubšímu poznání a při  pečlivém sledování nových problémů a výzkumu současnosti,  aby se dalo hlouběji pochopit, jak se rozum a víra  scházejí v jediné pravdě. Vzorem jsou přitom církevní  učitelé, především svatý Tomáš Akvinský 31 (31 Srov.  Pavel VI., proslov k 6. mezinárodnímu tomistickému  kongresu, 10.9.1965: AAS 57 /1965/, 788-792.) Tím se  docílí, že bude křesťanské myšlení veřejně, stále  a všeobecně přítomno v celém snažení o vyšší kulturu.  Studující na těchto ústavech budou vychováváni tak, aby  z nich byli lidé po vědecké stránce opravdu vynikající,  připravení zastávat důležité funkce ve společnosti a být  svědky víry ve světě 32 (32 Srov. Pius XII., proslov  k učitelům a žákům francouzských katolických vyšších  škol, 21.9.1950: Discorsi e Radiomessaggi XII, 219-221,  týž: list 22. kongresu "Pax Romana", 12.8.1952: tamtéž,  XIV, 567-569; Jan XXIII., proslov k Federaci katolických  univerzit, 1.4.1959: Discorsi, Messaggi, Colloqui, I,  Roma 1960, 226-229; Pavel VI., proslov k akademickému  senátu milánské katolické univerzity, 5.4.1964:  Encicliche e Discorsi di Paolo VI, II, Roma 1964,  438-443).
 Na katolických univerzitách bez teologické fakulty  má být institut nebo katedra teologie, kde by se konaly  přednášky upravené pro studenty laiky. Protože věda  postupuje především speciálními výzkumy na vyšší vědecké  úrovni, mají být na katolických univerzitách a fakultách  co nejvíce podporovány instituty, které slouží v první  řadě rozvoji vědeckého bádání.
 Posvátný sněm velmi doporučuje, aby byly podporovány  katolické univerzity a fakulty, vhodně rozmístěné  v různých světadílech, ovšem tak, aby vynikaly ne počtem,  nýbrž vědeckým úsilím. Ať na ně mají snadný přístup  nadějní posluchači, i když chudí, a to hlavně ti, kteří  pocházejí z nových států.
 Protože je osud společnosti i církve těsně spojen  s pokrokem vysokoškolské mládeže 33 (33 Srov. Pius XII.,  proslov k akademickému senátu a žákům římské univerzity,  15.6.1952: Discorsi e Radomessaggi, XIV, 208: "Zaměření  společnosti zítřka je uloženo především v mysli a v srdci  vysokoškoláků dneška"), mají pastýři církve nejen věnovat  velkou péči duchovnímu životu posluchačů navštěvujících  katolické univerzity, ale v zájmu duchovní výchovy všech  svých synů se mají biskupové mezi sebou dohodnout  a postarat se, aby také u nekatolických univerzit vznikly  katolické univerzitní koleje a střediska. V nich budou  pečlivě vybraní a připravení kněží, řeholníci i laici  poskytovat univerzitní mládeži trvalou pomoc duchovní  a intelektuální. Nadějnější studenti katolických i jiných  univerzit, kteří mají předpoklady k pedagogické činnosti  a k vědeckému bádání, ať jsou zvlášť pečlivě vedeni  a připravováni, aby mohli přijmout učitelské místo.
 Teologické fakulty
 11. Církev mnoho očekává od činnosti teologických  fakult34 (34Srov. Pius XI., apošt. konst. Deus  scientiarum Dominus, 24.5.1931: AAS 23/1931/, 245-247).  Jim totiž svěřuje nadmíru závažný úkol připravovat  posluchače nejen ke kněžské službě, ale především  k vyučování na vysokých církevních školách k samostatné  vědecké práci nebo k přijetí obtížného úkolu apoštolátu  mezi inteligencí. Teologické fakulty mají také  prohlubovat různé obory teologie, aby se docházelo ke  stále hlubšímu chápání božského zjevení, aby bylo plněji  zpřístupněno dědictví křesťanské moudrosti přejaté  z minulosti, aby se rozvíjel dialog s odloučenými bratry  i s nekřesťany a aby se nacházela odpověď na otázky  vznikající z vědeckého pokroku 35 (35Pius XII., enc.  Humani generis, 12.8.1950: AAS 42/1950/, 568n, 578;Pavel  VI., enc. Ecclesiam suam, část III, 6.8.1964: AAS  56/1964/, 637-659;2. vat. koncil, Dekret o ekumenismu  Unitatis redintegratio: AAS 57/1965/, 90-107).
 Proto církevní fakulty ať si přiměřeně zrevidují  stanovy a neúnavně rozvíjejí teologii i obory s ní  související. Ať vedou své posluchače k náročnější  výzkumné práci s použitím i nejnovějších metod a pomůcek.
 Nutnost spolupráce ve školství
 12. Spolupráce, která se stává den ze dne  naléhavější na úrovní diecézní, národní i mezinárodní, je  nanejvýš nutná i ve školství. Je proto třeba všemožně se  starat o koordinaci mezi katolickými školami  a o spolupráci mezi nimi a ostatními školami, jakou  vyžaduje blaho celé lidské společnosti 36 (36Srov. Jan  XXIII., enc. Pacem in terris, 11.4.1963: AASD 55/1963/,  184 a jinde).
 Z lepší koordinace a ze společné práce lze očekávat  hojnější výsledky, hlavně pokud jde o vysoké školy. Proto  ať si na každé univerzitě jednotlivé fakulty navzájem  pomáhají, pokud to dovoluje jejich obor. Ale i univerzity  ať navazují vzájemnou spolupráci a společně organizují  mezinárodní setkání, rozdělují si pole vědeckého bádání,  sdělují si informace o nových objevech, na čas si  vyměňují učitele a podporují všechny iniciativy  přispívající k větší vzájemné pomoci.
 Závěr
 Posvátný sněm vřele vybízí mladé lidi, aby si byli  vědomi důležitosti vychovatelského úkolu a byli  velkodušně připraveni převzít jej především v oblastech,  kde je pro nedostatek učitelů výchova mládeže ohrožena.
 Z á v ě r
 Výchova dítěte je nejdůležitějším úkolem a úsilí  rodičů i vychovatelů. Je to posvátné dílo, ať jde o děti  z jakéhokoliv prostředí. 
 Práci rozděluji do úseků podle různých pohledů. Dítě  - jako objekt - považuji za samostatné stvořené  individuum, ze kterého se má stát výchovou dítě k oslavě  Boží. To bylo také mým úsilím po celá desetiletí. Obracím  se k různým autorům s vědomím, že celá řada kvalit  zůstává ve všech dějinných a životních obdobích stejná.
 Hlavní část se zabývá faktory, které působí na naše  svěřené děti, druhá část si všímá postavy vychovatele.  Proto i název "Výchova k vůdcovství" pojednává o úsilí  vychovat z každého, kdo přijde do našeho okruhu,  ukazatele cest pro stejně zainteresované jedince.
 Tato práce zdůrazňuje nejen přirozené úsilí o vnější  čilost, ale především o vytváření ušlechtilé duše. Pod  pojmem výchovy rozumím usměrňování k radostnému růstu  každého jedince. 
 Určitá část této práce je věnována direktivám, které  mohou pomáhat vychovateli, vychovateli - knězi, stejně  jako dětem, které mají dobrou vůli spolupracovat s našimi  výchovnými tendencemi. Jedná se o úsilí, které se upíná  na osobnost i na širší společenství.
 Mnohé závěry jsou i v opozici proti současnému  mínění některých vychovatelů i našeho prostoru. Jsou  nejen odzírány, ale jsou podloženy zkušenostmi autora.

Na okraj knihy ThDr. P. Antonína Huvara
Výchova k vůdcovství je u nás dnes postrádanou tématikou. Kniha dr. Huvara vítaně doplňuje mezeru v dosud povýtce kolektivisticky orientované sociálně pedagogice a sociální psychologii. Námět vůdcovství a osobnosti vůdce neopomíjeli naši autoři v letech totalitního režimu z nepozornosti. Naopak, byl opomíjen díky zvýšené pozornosti střežitelů publikovatelné tématiky. A pokud se objevily články či monografie věnované tomuto okruhu, pak byl pojem vůdce cudně nahrazován termínem vedoucí či vedoucí pracovník. Důkaz slovní ekvilibristiky panující ideologie. Takže jsou vůdci a vedoucí.
Touhou po moci, po stále větší míře moci, se vyznačuje mentálně ztěžklá, snadno rozpoznatelná figura vedoucího - byrokrata s machiavelistickými sklony, neštítící se ani kolaborace se zvráceným režimem prostřednictvím konfidentského závazku. Především proto, aby udržela vlastní pochybenou a v základu nepravou sociální pozici. Taková karikatura vůdce dosud mnohde zastiňuje jasné výhledy uvolněné, alespoň teoreticky, sametovým převratem. Vedoucí této kategorie vyrostli a stále vyrůstají díky "záštitným silám temných bratrstev" - nebo možná neprozřevších dobráků? - posilujících jejich imunitu vůči jakýmkoliv lustracím. Mají nejtužší a nejhouževnatější kořeny egoismu pučící do výhonků egoismu ve snaze o sebeprosazení za každou cenu a na úkor kohokoliv. Jsou puzeni k uspokojování potřeby moci, potřeby ovládat a vládnout. Při svém růstu nevybírali prostředky, nestoudně se zaštítili dokonce jmény svatých. Aby se dostali do "vedoucích postů" a udrželi je, našli stezky vedoucí až na místa "nejvyšší a nejposvátnější", kde se vemluvili do ochrany (ať už ochráncem byl mocný tajemník vládnoucí politické strany nebo jiný mocný). Usilovná touha po udržení moci je u nich nevyčerpatelným zdrojem sil úporně zaměřených na jedno: neztratit pozici, která umožňuje ovládat druhé a prosazovat sebe v podmínkách slušného ekonomického zajištění. Jejich charakteristikami jsou úlisnost až lokajství, strojená pokora s druhou tváří povýšenosti, pohrdání a radosti z pokoření druhých. Ať se na deformaci těchto osobností podílelo cokoliv, neomlouvá je to a neumenšuje jejich zodpovědnost za zlé činy, kterých se dopustili.
Doktor P. A. Huvar přichází s původní, vlastní pílí a zkušenostmi osvědčenou metodikou formace vůdce, která obstojí při konfrontaci s měřítky mravní zkušeností lidstva předkládané Písmem. Jeho přístup je systémový. Tak závažnou skutečnost, jakou je formace lidské osobnosti nelze pojímat izolovaně, bez přihlédnutí ke všem činitelům, které se podílejí na jejím utváření. Práce dr. Huvara slučuje vědeckou průpravu s hlubokým náboženským pochopením a zkušenostmi z vlastního poznání pesimálních existenciálních situací. Cílem je mu Boží záměr a snaha prospět lidem.
Nakonec si dovolím poznámku k autorově osobnosti. Je vůdcem. Jeho vrozeně dané předpoklady byly rozvinuty rodinnou a náboženskou výchovou, vzděláním a odbornými zkušenostmi a povýšeny utrpením těžkého životního osudu. Vysoká inteligence, mravní formát charakteru, vzdělanost, schopnost empatie, vitalita, iniciativnost, rozhodnost, vytrvalost a cílevědomost, usměvavý a vyrovnaný optimismus jsou vlastnosti, kterými se vyznačuje jeho osobnost. Jen takový vůdce může vychovávat druhé.
J. V. Musil