Úvodní slovo autora

Předem prosím, ať se nikdo nediví, že začínám přírodou. Byla to ona, kudy vedla má cesta vzhůru.
	Přistupuji v přítomnosti k řadě problémů nebo spíše k jejich řešení, protože je považuji za nutné vnést do těchto řádků alespoň něco, co by osvětlilo prožitých osmdesát let. Přítomná doba se vyhýbá mnohým řečem, nedomnívám se, že veřejným, ale v soukromém životě jsou lidé přesyceni právě oním prázdným tlacháním, které přináší ne řešení, ale neklid do duší posluchačů. 
	Zvláště poslední pokolení nesnáší mnoho vzpomínání. Ať jsou to jinoši nebo dívky, odmítají každý sebemenší náznak dějů z minula jako neužitečné, jako ztrátu času nebo jako drásání tím, co už se nedá uskutečňovat v přítomnosti. Žijící pokolení je rozděleno, a to tvrdým způsobem na staré – tedy nepotřebné se vším všudy, ať jsou to úvahy, vynálezy, ať je to cokoliv, čím se obohacoval život v minulých desetiletích. Vystupují najednou do popředí aspoň slovně všechny ty teorie, které hlásají mudrci poslední generace. To staré je potřebí odmítat. To nové je potřebí řešit podle našich zkušeností a zásad, i když to tvrdí čtrnácti či osmnáctiletí mladíci či dívky. Zvláště jsou citliví na každou připomínku nutnosti osobní kázně, pravidelného cvičení statečnosti, vyhledávání nepohodlí, jak nás to učili v době našeho dospívání, aby přece jenom zůstala aspoň světlá stopa po každém námi prožitém dni. Nikoliv pohodlí, ale prodlužování dne bylo tou hlavní zásadou možného pokroku v životě předcházejících generací. 

	Téměř všechny druhy našich mladých jsou velmi citliví na každý útok starší generace, pokud se napadá nemírné pití, kouření, drogy anebo kázeň v sexuálním ohledu. Poslední generace se odvažuje odmítat všechny tyto rady jako dnes nepotřebné, nemoderní, jako škodlivé. Vůbec jim nevadí střídání povolání, zaměstnání anebo znevažování pravdomluvnosti či života hodnotného podle všech mravních zásad přirozeného zákona. 

	Před více než padesáti léty pojem hřích znamenal vždycky nějakou katastrofu v běhu života. Ale nikdo se neodvažoval znevažovat právě jeho skutečnost a znamenal-li provinění, tedy lítost a pokání byla samozřejmostí u všech, kdo tenkráte přijímali zásady duchovního růstu jako nutnost. Denní dobrý skutek není výmyslem, je to ustavičná kontrola, ve které jsme vyrostli, abychom dokázali mít radost z díla a uspokojení ze zanechání denní světlé stopy. Touha po umístění na předním stupínku v praktickém životě, tedy k řádně vedené aktivitě, je ve většině případů dnes už jenom zapadlou písní. Obraz, který se bude rýsovat v následujících kapitolách, však nesvědčí jen o prožitých negacích, je to líčení onoho skromného pohledu na všechny události, tedy i na ty, které se nedají změnit, ty nemají burcovat neklid a na ty, které je nutno měnit a ty, jakoby vyvolávaly v  nás touhu upravit nejdříve základ a potom s nebývalou aktivitou se pustit do všech dnů, opakuji znovu – do všech – které ještě máme prožít  s opravdovým elánem, úsměvem i zápalem, abychom nemuseli odškrtávat nic ze svého života jako prázdné, nepotřebné nebo špatné. 

	Jak by to bylo účinné, kdybychom dokázali ještě v běhu svého života odstranit všechno, co je brzdou, překážkou, anebo balvanem, který nám jiní vrhli do cesty nebo který jsme jim my položili na jejich dráhu svým nedobrým přístupem v řešení svých vlastních problémů. 

	Všechno, co uvádím, je jakoby pohled z žabí perspektivy, aby se to nedalo hodnotit jako projev pýchy s tím jedním důrazem, že pohled na sebe má být někdy i tvrdší, až nemilosrdný, pohled na jiné i na jejich jednání, i když rázné, tedy vždycky v laskavém, mírném tónu. Nic se nedá v životě uspěchat. Proto hned na začátku zdůrazňuji, že i ona lživá revoluce v r. 1989 je něčím podvodně uspěchaným, nepravdivým procesem celonárodním. 

	Osobní prožitky a běh všech osmi desetiletí je zachycen v předcházející literatuře autorově. 

	Mnohdy se nám jeví důležité nebo zajímavé alespoň to, co jsme prožili v minulých desetiletích. Domnívám se, že by bylo nejlepší, kdyby se hodnotila minulost teprve až z opravdového vrchlíku po prožitých, ať těžkých nebo krásných desetiletích, aby nás to nesvádělo k presentování jen vzpomínek na to, co bylo krásné. Dějiny národa i církve jsou psány tolikerými abecedami, které někdy vzaly na sebe barvu krve. Jsme nějakým způsobem nervóznější, než tomu bylo dříve, protože přibylo záležitostí, které jsou podávány v celosvětovém kontextu: Když nezůstává nic tajným, klidným, vyrovnaným, jako tichá hladina, přebíráme po všech zprávách, ať podávaných dílčím způsobem nebo někdy modelově neklid, který spočívá v naší touze ovlivňovat myšlení kohokoli z bratří či sester.

	Jak je to složité přečíst pozorně text života. Každý jednotlivec je nenapodobitelný ve svém podání. Jiným způsobem je potřebí pojímat i chápat bez cizí šablony to, co naplňovalo i naše desetiletí. Tímto svazkem bych chtěl aspoň vyhovět těm, kdo se zajímají o gradaci i v těch řečech, které jsme nechali platit jako stěžejní. Je to jenom nepatrný zlomek ze všeho toho, co by se mohlo dát k rozjímání, k četbě, k informacím, ale jedno podotýkám, že v žádném případě není nic, co by se muselo vidět, vědět a následovat v té podobě, jak ji načrtáváme. 

	Z toho též bereme i název této životní stati, protože žádná z pronesených řečí nechce tvrdým způsobem vnucovat intoleranci názorovou, či systém praktického života u  jiných osobností. Považuji za výstižný obraz, který nám skýtají ony hluboké oči našich, ať hnědých či zelených skokanů, jak jsme s nimi korespondovali v rybniční oblasti kolem vlastního domova. Bylo by to svědectvím ješitnosti tvrdit, že můžeme vnucovat různé stupně mravního růstu těm, kdo vyrůstal ve zcela jiných poměrech, nebral podíl na onom vývoji, který mluvčí těchto kapitol musel procházet a dáváme jenom letmý nárys toho, co sice v bahenním prostředí přítomné doby může znamenat jasné zavolání některých zmíněných obojživelníků. Jaká to je krása, jestliže se blížíme k jakémukoli předmětu s nezaujatým očištěným myšlením, rýsovaným vděčností za prožitky, ať byly jakékoliv. 

	Po prožitých desetiletích se dá říct, co mělo hodnotu a co bylo k následování a dá se též varovat před tím, co by se nemělo uskutečňovat v životě kohokoliv z bratří či sester. Ať je to pohled na přírodu, na události anebo na děje, které prochází kdokoliv z našich blízkých, ať se jedná o nález nebo ztrátu životních hodnot, všechno se nějakým způsobem přikryje jakoby onou nenucenou písní, předváděnou každý večer v našich rybnících a bažinách. Proto je mi blíže skokan, než člověk, který svými cirkusáckými vývrtkami považuje svůj myšlenkový pochod za vzorový. 

	Jestliže přítomná generace odmítá blízkou návaznost na přírodu, musím zdůraznit, že právě to krásné, a to čisté pro celé věky, nám ukazuje poslední kvíteček a nejnepatrnější živočich, který prožívá svoji svobodu osobitým způsobem. Kdo nehledá v ničem tragédii, dovede se snadno vyrovnávat. Stačí jen žasnout nad čistým pohledem, kterým koloušek hledí do světa. Pro nás je i zahanbením jenom zbožně naslouchat písním a šumotu při usínání přírody po západu sluníčka, ale  je nám vzdálené všechno to, co někteří bratři či sestry předvádějí ve skutečné podobě svého vlastního prožitku. Zaplavuje nás  mnohá únava, nervozita, neklid, jako těžká rána, kterou dostáváme vždycky, kdykoliv se chceme násilným způsobem vymanit z náruče věrného plnění Božího zákona. 

	Život není jenom matrika. Život není též jenom teorie, která hlásána farizejským způsobem, nemá první následování u těch, kdo vyřknou slova, která máme následovat. Nosnými myšlenkami není jenom líčení pohody, není jenom přímé odzírání úspěchu jiných. Pravdivější je brát život v celé skutečné, nezkresleně prožívané skutečnosti. 

	Zde docela nezáleží, jakým způsobem bude kdo vnímat ony projevy dávané někdy vzrušeným kazatelským tónem, jindy zase smutně vyhlížejícím reálným pohledem na nepravé skutečnosti. Jde jen o to, jak bylo možné vtěsnat do osmi desetiletí to, co by mohlo být někdy nosnou myšlenkou pro ty, kdo se bojí opakovat chyby minula, nepravidelné úryvky – střepy života, doba hutná, ba rozbujelá v tolikerých projevech, ať osobitých anebo společenských. Nic není zde izolovaného v životě, každá událost souvisí s celkem, do kterého je začleněna, nic není prchavého, co dovedeme prožívat se srdečným zaujetím. Je to nabízená velká milost, ve které člověk je někdy prosebníkem, jindy rozdavatelem prožitého bohatství, ale též i oné krásy, kterou, troufám si říct docela odvážně, není možné v jiné podobě doslova opakovat. Jak je pravdivá věta, že každý musí žít svoji krásu i svůj kříž a musí mít normy onoho věčného putování anebo aspoň hledání z výši šťastné věčnosti. Kdo dokázal v mládí spojit  poznání s aktivitou denních prožitků, zůstane navěky ozdobou rodiny, vlasti i církve. Zkusme tedy nezaujatě a pozorně sledovat aspoň několik veršů života, protože celá píseň je obsáhlejší a je řada důležitějších skutečností i problémů, které je nutno vždycky obejmout s širokým zaujetím a láskou bez mezí.